Započeo sam sa Improvizacijom Svuda pre jedno deset godina
kada sam se preselio u Njujork zainteresovan za glumu i komediju.
Bio sam nov u gradu, tako da nisam imao pristup sceni,
pa sam odlučio da stvorim svoju sopstvenu na javnim mestima.
Najpre ćemo pogledati projekat
koji predstavlja prvu vožnju metroom bez pantalona.
Održana je januara 2002.
A ova žena je glavna zvezda snimka.
Ona nije svesna da je snimana.
Snimljena je skrivenom kamerom.
Ovo je voz broj 6 u Njujorku.
I ovo je prva stanica na toj liniji.
Ovo su dva Danca
koja su ušla i sela pored skrivene kamere.
A ono sam ja tamo u braon kaputu.
Napolju je oko -1 C.
Ja nosim šešir. I šal.
I devojka me primećuje upravo sad.
(Smeh)
I kao što ćete videti sada, ne nosim pantalone.
(Smeh)
U ovom trenutku --
u ovom trenutku ona me primećuje,
ali u Njujorku se ludaci nalaze u svakom mogućem prevozu.
Jedna osoba nije toliko neobična.
Ona se vraća čitanju svoje knjige, koja, na žalost, nosi naziv "Silovanje".
(Smeh)
Znači, primećuje neobičnu stvar,
ali se vraća svojoj normalnoj rutini.
U međuvremenu, ja imam šest prijatelja
koji čekaju na sledećim stanicama takođe samo u donjem vešu.
I oni će ulaziti u voz jedan po jedan.
Ponašaćemo se kao da se ne poznajemo.
I ponašaćemo se kao da smo nesrećnim slučajem
zaboravili svoje pantalone tog hladnog januarskog dana.
(Smeh)
I u ovom trenutku,
ona odlučuje da skloni svoju knjigu o silovanju.
(Smeh)
I odlučuje da se malo više posveti svom okruženju.
U međuvremenu, dva Danaca levo od kamere,
pucaju od smeha.
Misle da je to najsmešnija stvar koju su u životu videli.
I pogledajte kako ona ostvaruje kontakt očima sa njima upravo sada.
(Smeh)
Obožavam ovaj momenat na snimku,
jer pre nego što je ovo postalo podeljeno iskustvo,
bilo je možda pomalo zastrašujuće,
ili bar zbunjujuće za nju.
Ali kada je postalo podeljeno iskustvo,
prešlo je u nešto komično čemu se mogla nasmejati.
Metro sada ulazi
na treću stanicu šeste linije.
(Smeh)
Snimak neće prikazati sve.
Ovo se nastavlja naredne četiri stanice.
Svih sedam momaka je ušlo u donjem vešu.
Na osmoj stanici, ušla je devojka sa ogromnim cegerom
i objavila da prodaje pantalone za dolar --
kao što možete prodavati baterije ili slatkiše u vozu.
Svi smo kupili po par pantalona, obukli ih
i rekli: "Hvala. Baš mi je to trebalo danas,"
i potom se razlišli u različitim pravcima
bez objašnjenja šta se zapravo desilo.
(Aplauz)
Hvala.
Ovo je i dalje sa video snimka odatle.
Obožavam reakciju te devojke.
I kako sam gledao snimak kasnije tog dana
dobio sam inspiraciju da nastavim to što sam radio.
I jedan od ciljeva Improvizacije Svuda
jeste da izazove scenu na javnom mestu
koja predstavlja pozitivno iskustvo za ljude.
To je šala, ali šala koja podstiče druge da je prepričavaju dalje.
I njena reakcija me inspirisala
da organizujem i drugu godišnju Vožnju Metroom Bez Pantalona.
I nastavili smo sa tim svake naredne godine.
Ovog januara, održali smo 10. godišnju Vožnju
gde se raznolika grupa od 3 500 ljudi
vozila metroom u Njujorku bez pantalona --
gotovo na svakoj liniji u gradu.
A učestvovali su i ljudi iz 50 različitih gradova
širom sveta.
(Smeh)
Kako sam počeo da uzimam časove improvizacije u UCB Pozorištu
i počeo da upoznajem još kreativnih ljudi i ostalih izvođača i komičara,
moja mejling lista je počela da se puni
ljudima koji su želeli da rade ove vrste projekata.
Tako sam mogao da počnem da radim projekte na višem nivou.
Jednog dana sam šetao kroz Junion Skver,
i video sam ovu zgradu,
koja samo što je bila izgrađena 2005.
Na jednom od prozora bila je devojka koja je igrala.
Bilo je jako čudno,
jer je napolju bio mrak, a ona je bila osvetljena fluorescentnim svetlom,
i ponašala se kao da je na sceni,
a ja nisam mogao da shvatim zašto to radi.
Posle jedno 15 sekundi, pojavio se njen prijatelj --
ona se krila iza dekoracije u izlogu --
počeli su da se smeju i da se grle a potom su pobegli.
Izgledalo je kao da je bila izazvana da to uradi.
Bio sam inspirisan time.
Gledajući celu fasadu -- bilo je 70 prozora --
znao sam šta treba da uradim.
(Smeh)
Ovaj projekat je nazvan Pogledaj Gore. Imali smo 70 glumaca obučenih u crno.
Ovo je bilo u potpunosti bez odobrenja.
Nismo rekli zaposlenima da dolazimo.
Ja sam stajao u parku i davao signale.
Prvi signal je bio da svi usprave metar visoke panoe
na kojima je pisalo "Pogledaj Gore",
naziv projekta.
Drugi je bio da svi zajedno počnu da skaču raširenih nogu sa rukama iznad glave.
Videćete da to počinje upravo ovde.
(Smeh)
Onda su počeli da igraju. Svi su igrali.
A onda je bio deo gde je samo jedna osoba igrala
a ostali bi pokazivali na nju.
(Smeh)
Potom sam dao novi signal rukom,
koji je bio znak za sledećeg igrača kod Forever 21,
i onda je on počeo da igra.
Bilo je još nekoliko aktivnosti.
Ljudi su skakali gore dole,
padali su na zemlju.
A ja sam stajao potpuno anonimno u dukserici,
stavljajući i sklanjajući ruku sa jedne kante za smeće
što je bio znak za promenu.
I s obzirom na to da je u pitanju bio Junion skver, pored stanice metroa,
do kraja se stvorilo na stotine ljudi
koji su zastali da bi pogledali
šta se gore dešava.
Evo bolje fotografije toga.
Tako je baš taj događaj
bio inspirisan trenutkom
na koji sam ja slučajno naleteo.
Sledeći projekat koji želim da vam pokažem
stigao je do mene kao e-mail koji mi je poslao stranac.
Srednjoškolac iz Teksasa mi je 2006. napisao
"Trebalo bi da okupiš što je više ljudi moguće
koji bi obukli plave polo majice i braon pantalone
i otišli u "Best Buy" i stajali naokolo."
(Smeh)
(Aplauz)
Odgorvorio sam tom srednjoškolcu odmah,
i rekao: "U pravu si.
Pokušaću to da uradim za vikend. Hvala ti."
Evo ga snimak.
Još jednom, ovo je 2005.
Ovo je "Best Buy" u Njujorku.
Oko 80 ljudi je učestvovalo,
i ulazili su jedan po jedan.
Tu je bila jedna devetogodišnja devojčica, jedna desetogodišnja.
Bio je čak i šezdesetpetogodišnjak
koji je učestvovao.
Dakle veoma raznovrsna grupa ljudi.
Rekao sam ljudima: "Nemojte da radite. Nemojte ništa da radite.
Ali nemojte ni da kupujete.
Samo stojte naokolo i nemojte da gledate proizvode."
Možete videti prave zaposlene
po tome što imaju žute oznake na majicama.
Svi ostali su naši glumci.
(Smeh)
Zaposleni na nižim položajima su procenjivali ovo kao jako zabavno.
Zapravo, nekoliko njih čak je otišlo po svoje kamere
da se slikaju sa nama.
Mnogo njih je pravilo šale pokušavajući da nas odvedu u magacin
da iznosimo teške televizore kupcima.
Menadžeri i obezbeđenje, sa druge strane,
nisu mislili da je ovo preterano zabavno.
Možete ih videti na ovom snimku.
Nose ili žute ili crne majice.
Bili smo tamo oko deset minuta
kad su menadžeri odlučili da pozovu miliciju.
(Smeh)
I počeli su da trče unaokolo
govoreći svima panduri dolaze, pazite, panduri dolaze.
I možete videti pandure na ovom snimku.
Ovo je pandur obučen u crno ovde, snimljen skrivenom kamerom.
Najzad, milicija je morala da obavesti menadžment "Best Buy-a"
da zapravo nije ilegalno
nositi plave polo majice i braon pantalone.
(Smeh)
(Aplauz)
Hvala vam.
(Aplauz)
Bili smo tamo ukupno 20 minuta; bili smo srećni kad smo napustili prodavnicu.
Jedna stvar koju su menadžeri pokušavali da urade
je da uđu u trag našim kamerama.
I uhvatili su par mojih momaka koji su imali kamere u cegerima.
Ali jedan momak sa kamerom koga nisu uhvatili
bio je momak koji je ušao sa praznom trakom
i otišao u deo "Best Buy-a" sa kamerama
i samo stavio traku u jednu od njihovih kamera
i pravio se da kupuje.
Sviđa mi se taj koncept korišćenja njihove tehnologije protiv njih samih.
(Smeh)
Mislim da su najbolji projekti oni koji su na specifičnom položaju
koji se dešavaju na posebnom mestu i to sa razlogom.
Jednog jutra vozio sam se metroom,
i trebalo je da promenim metro na 53. stanici
gde se nalaze ogromne pokretne stepenice u dva niza.
To je veoma depresivno mesto izjutra, prepuno je ljudi.
Tako da sam odlučio da izvedem nešto
što bi to mesto učinilo što je moguće veselijim tog jutra.
Ovo se desilo u zimu 2009. --
8:30 ujutro.
Jutarnji špic.
Jako je hladno napolju.
Ljudi dolaze iz Kvinsa,
prelaze iz E metroa u broj 6.
I penju se ovim ogromnim pokretnim stepenicama
na svom putu do posla.
(Smeh)
(Aplauz)
Hvala.
Evo fotografije koja to prikazuje malo bolje.
Dao je 2000 "baci petica" tog dana,
i oprao je ruke i pre i posle
i nije se razboleo.
I ovo je takođe izvedeno bez dozvole,
iako izgleda da niko nije mario zbog toga.
Rekao bih da tokom godina
jedna od najčešćih kritika koje sam video za Improvizaciju svuda
su anonimno ostavljeni komentari na You Tube-u
"Ovo su ljudi koji imaju vremena za gubljenje."
I znajte da se neće baš svima dopadati to što radite,
i ja sam definitivno postao debelokožac zbog internet komentara,
ali ta kritika me posebno muči,
jer nemamo vremena za gubljenje.
Učesnici Improvizacije Svuda
nemaju ništa više slobodnog vremena od bilo kog drugog Njujorčanina,
oni samo povremeno izaberu
da provedu vreme na neobičan način.
Subotom i nedeljom svake jeseni,
stotine hiljada ljudi
okuplja se na stadionima da gleda utakmice.
I nikada nisam čuo nijedan komentar, gledajući fudbalsku utakmicu,
"Svi ovi ljudi ovde imaju vremena za gubljenje."
I naravno da nemaju.
To je predivan način da se provede popodne vikendom,
gledajući fudbal na stadionu.
Ali mislim da je jednako prihvatljiv način
da se provede popodne tako što stanete ukočeni u mestu sa još 200 ljudi
na centralnom terminalu
ili obučeni kao isterivači duhova
trčite po Njujorškoj javnoj biblioteci.
(Smeh)
Ili da slušate istu muziku na MP3 sa još 3000 ljudi
i u tišini igrate u parku,
ili da počnete da pevate u samoposluzi
kao deo spontanog mjuzikla,
ili da ronite u okeanu Koni ostrva obučeni u formalno odelo.
Znate, dok smo bili deca, učili su nas da se igramo.
Ali nikada nam nije dato objašnjenje zašto bismo se igrali.
Prosto je prihvatljivo da je igranje dobra stvar.
I mislim da je to neka vrsta poente Improvizacije Svuda.
To je da nema poente i da ne treba ni da bude poente.
Ne treba nam razlog.
Dok god je zabavno
i dok god deluje da će biti zabavna ideja
i dok izgleda da se ljudi koji su prisutni isto tako dobro zabavljaju,
to je nama dovoljno.
I mislim da, kao odrasli, moramo da naučimo
da ne postoji ispravan i pogrešan način da se igra.
Hvala vam mnogo.
(Aplauz)