Am început Improv Everywhere acum zece ani,
când m-am mutat în New York, interesat de actorie şi comedie.
Fiind nou-venit în oraş, nu aveam acces la vreo scenă,
aşa că am decis să mi-o creez singur, în locuri publice.
Primul proiect prezentat e prima „Călătorie-cu-metroul-fără-pantaloni”.
A fost în ianuarie 2002.
Această femeie e vedeta filmului.
Nu ştie că e filmată. E filmată cu o cameră ascunsă.
Suntem în metroul nr. 6 din New York.
Asta e prima staţie pe traseu.
Aceştia sunt doi danezi care au venit şi s-au aşezat lângă camera ascunsă.
Cel în haina maro sunt eu.
Afară e minus 1 grad Celsius.
Port pălărie, am şi fular.
Şi fata mă va observa imediat.
(Râsete)
Veţi vedea imediat că nu port pantaloni.
(Râsete)
În acest moment, m-a observat,
dar în New York sunt ciudaţi în orice vagon.
Unul singur nu e ceva neobişnuit.
Se întoarce la cartea ei, cu titlul „Viol", din păcate.
(Râsete)
Aşadar, a observat ceva neobişnuit, dar s-a întors la viaţa ei obişnuită.
Între timp, am 6 prieteni, care aşteaptă la următoarele 6 staţii consecutive,
tot în chiloţi.
Vor intra pe rând în acest vagon.
Ne purtăm ca şi cum nu ne-am cunoaşte,
ca şi când dintr-o greşeală nefericită
am uitat să ne luăm pantalonii în această zi rece de ianuarie.
(Râsete)
Se decide să lase deoparte cartea despre viol.
(Râsete)
Decide să fie mai atentă la ce se petrece în jur.
Între timp, cei doi danezi din stânga camerei pufnesc în râs.
Li se pare cel mai amuzant lucru văzut vreodată.
Priviţi cum li se întâlnesc privirile imediat.
(Râsete)
Îmi place acest moment, deoarece, înainte să fie o experienţă comună,
era puţin înfricoşător sau măcar ceva puţin derutant pentru ea.
Şi devenind o experienţă împărtăşită, deja era amuzant, ceva de care putea râde.
Metroul opreşte în a 3-a staţie de pe linia 6.
(Râsete)
Filmul nu va arăta tot. Treaba continuă la celelalte patru staţii.
Urcă în total 7 anonimi în chiloţi.
La a 8-a staţie, urcă o fată cu o geantă imensă,
anunţând că are de vânzare pantaloni la un dolar,
aşa cum se vând baterii sau bomboane în metrou.
Toţi am cumpărat relaxaţi câte o pereche, i-am îmbrăcat şi am spus:
„Mulţumesc! Exact ce îmi trebuia azi.”
şi am ieşit fără să ne deconspirăm, plecând în direcţii diferite.
(Aplauze)
Mulţumesc!
Iată un instantaneu din acel film.
Îmi place la nebunie reacţia fetei.
Privind caseta mai târziu în acea zi, m-a inspirat să continui ceea ce fac.
Unul dintre rosturile Improv Everywhere e să creeze o scenă într-un loc public
care să fie o experienţă pozitivă pentru alţi oameni.
E o farsă care oferă cuiva o poveste interesantă de spus.
Reacţia ei m-a inspirat să fac a 2-a ediţie a Călătoriei-fără-pantaloni.
Am continuat s-o facem în fiecare an.
În ianuarie anul acesta a fost a 10-a Călătorie-fără-pantaloni,
unde un grup divers de 3.500 de persoane au mers în chiloţi cu metroul în New York,
cu aproape toate liniile de metrou.
De asemenea, în alte 50 de oraşe din lume au participat oameni.
(Râsete)
Începând cursurile de improvizaţie la Upright Citizens Brigade Theater
şi am cunoscut alţi oameni creativi, interpreţi şi comedianţi,
am început să strâng o listă de adrese
ale celor doritori să participe la astfel de proiecte.
Aşa că am putut face proiecte mai ample.
Într-o zi, plimbându-mă prin Union Square, am văzut această clădire,
care abia fusese construită în 2005.
La una dintre ferestre era o fată care dansa.
Era ceva aparte, pentru că se întunecase,
dar ea era luminată din spate de lumini fluorescente parcă era pe scenă.
Nu-mi dădeam seama de ce făcea asta.
La vreo 15 secunde, a apărut prietena ei, care fusese ascunsă după un panou,
au râs, s-au îmbrăţişat şi au fugit.
Parcă fusese provocată să facă asta.
Asta m-a inspirat.
Privind întreaga faţadă, erau în total 70 de ferestre,
am ştitu ce aveam de făcut.
(Râsete)
Proiectul e „Priveşte în sus mai des”.
70 de actori îmbrăcaţi în negru.
A fost complet neautorizat.
Nu am anunţat magazinele că venim.
Eu stăteam în parc să le fac semne.
Primul semnal a fost ca toţi să ridice literele de 1 metru
ce creau mesajul „Priveşte în sus mai des”,
numele proiectului.
Al doilea semnal a fost ca toţi odată să înceapă să sară.
Veţi vedea startul chiar aici.
(Râsete)
Apoi, am avut dansuri. Au dansat toţi.
Apoi am avut solo-uri, când doar o persoană dansa
şi toţi ceilalţi arătau spre ea.
(Râsete)
Apoi am făcut iar semn cu mâna spre următorul interpret solo,
jos, la Forever 21, iar acesta a dansat.
Au fost şi alte activităţi.
Unii au ţopăit, alţii s-au trântit pe jos,
Iar eu stăteam anonim în hanorac,
punând şi luând mâinile de pe un coş de gunoi:
semnalul pentru următoarea mişcare.
Fiindcă era în Union Square Park, lângă staţia de metrou,
sute de persoane s-au oprit şi au privit în sus
şi au urmărit ce făceam.
Iată o fotografie mai bună cu ei.
Acest eveniment a fost inspirat de un moment
pe care l-am văzut din întâmplare.
Următorul proiect pe care vreau să-l arăt
mi-a fost oferit într-un e-mail de un străin.
Un licean din Texas mi-a scris în 2006:
„Ar trebui să aduni cât mai mulţi oameni,
îmbrăcaţi cu tricouri polo albastre şi pantaloni kaki,
să intre la Best Buy şi să stea pe-acolo.”
(Râsete) (Aplauze frenetice)
I-am răspuns acestui licean imediat:
„Da, ai dreptate. Voi încerca weekendul acesta. Mulţumesc!”
Iată aici filmul.
Repet, era în 2005.
Este la Best Buy din New York.
Au apărut cam 80 de participanţi, unul câte unul.
Au participat şi o fată de 8 ani, una de 10 şi un bărbat de 65 de ani.
Deci, un grup foarte divers.
Le-am spus: „Nu munciţi. Nu faceţi vreo treabă.
Dar nici nu cumpăraţi. Staţi pe-acolo, dar nu cu faţa la produse.”
Angajaţii sunt cei cu ecusoane galbene. Restul sunt actorii noştri.
(Râsete)
Angajaţilor simpli li s-a părut foarte amuzant.
Câţiva şi-au adus camerele din sala de recreere şi ne-au fotografiat.
Mulţi au glumit cu noi, să mergem în spate să aducem clienţilor televizoare grele.
Managerilor şi paznicilor însă, nu li s-a părut prea amuzant.
Îi puteţi vedea imediat. Au cămăşi galbene sau negre.
Am trecut vreo 10 minute până când managerii să sune la 112.
(Râsete)
Au început să se agite, spunând tuturor că vine poliţia:
„Aveţi grijă: vine poliţia.”
Vedeţi aici poliţiştii.
Iată unul în negru, filmat cu camera ascunsă.
Până la urmă poliţia a informat conducerea Best Buy că nu-i ilegal
să porţi tricou polo albastru şi pantaloni kaki.
(Râsete)
(Aplauze)
Mulţumesc!
(Aplauze)
Stătusem acolo 20 de minute; puteam ieşi mulţumiţi din magazin.
Managerii au încercat să dea de urma camerelor noastre.
Au prins pe câţiva care ascunseseră camerele în genţi de voiaj.
Dar nu l-au prins pe cel care venise doar cu o casetă goală,
s-a dus în zona de camere din Best Buy, a băgat caseta lui într-o cameră de-a lor
şi s-a făcut că vrea s-o cumpere.
Mi-a plăcut conceptul de a folosi tehnologia lor împotriva lor.
(Râsete)
Cele mai bune proiecte sunt cele specifice unui loc
şi se petrec acolo cu un motiv anume.
Într-o dimineaţă, mergeam cu metroul. Trebuia să schimb la staţia 53rd St.,
unde sunt două imense scări rulante.
E un loc deprimant pentru dimineaţă. E foarte aglomerat.
Am decis să organizez ceva cât mai vesel pentru o dimineaţă.
Era în iarna lui 2009, la 8:30 dimineaţa.
E ora de vârf a dimineţii.
E foarte frig afară.
Oamenii vin din Queens,
schimbă metroul E cu metroul nr. 6.
Şi urcă pe aceste scări rulante imense în drum spre serviciu.
ROB VREA (Râsete)
SĂ BATĂ (Râsete)
PALMA CU VOI. (Râsete)
PREGĂTIŢI-VĂ! (Râsete)
ROB (Râsete)
(Aplauze)
Mulţumesc!
Iată o fotografie care ilustrează totul mai bine.
A bătut palma cu 2.000 de oameni în acea zi.
S-a spălat pe mâini înainte şi după şi nu s-a îmbolnăvit.
Nici pentru asta n-am avut autorizaţie şi nimănui nu părea să îi pese.
În timp, cea mai frecventă critică adusă proiectului Improv Everywhere
lăsată anonim în comentarii pe YouTube e: „Oamenii ăştia au prea mult timp liber.”
Nu tuturor le va plăcea tot ce faci
şi mi s-a îngroşat obrazul datorită comentariilor de pe internet,
dar asta m-a deranjat întotdeauna pentru că nu avem prea mult timp liber.
Participanţii Improv Everywhere au timp liber cât orice alt newyorkez,
doar că decid ocazional să-l petreacă într-un mod neobişnuit.
În fiecare sâmbătă şi duminică, sute de mii de oameni în fiecare toamnă,
se adună pe stadioanele de fotbal să urmărească meciurile.
N-am văzut pe nimeni comentând despre un meci de fotbal:
„Oamenii ăia de pe stadion au prea mult timp liber.”
Sigur că nu au.
E un mod minunat de petrecere a unei după-amiezi de weekend,
să urmăreşti un meci pe un stadion.
Dar cred că e la fel de acceptabil să petreci o după-amiază nemişcat,
împreună cu alţi 200 de oameni în gara Grand Central,
sau să te îmbraci ca vânătorii de fantome şi să alergi prin biblioteca din New York.
(Râsete)
Sau să asculţi acelaşi MP3 ca alţi 3.000 de oameni
şi să dansezi în linişte în parc,
sau să începi să cânţi într-un aprozar, ca parte dintr-un musical spontan,
sau să intri în ocean de pe insula Coney, îmbrăcat în ţinută de gală.
De copii învăţăm să ne jucăm fără vreun motiv anume,
şi e acceptată ideea că joaca e un lucru bun.
Cred că e valabil şi pentru Improv Everywhere:
nu are niciun rost pentru că nu-i nevoie să aibe.
Nu ne trebuie motive.
Cât timp e distractiv şi pare o idee amuzantă,
dacă cei care privesc se vor simţi bine, e deajuns pentru noi.
Ca adulţi, cred că trebuie să învăţăm că orice mod de joacă e bun.
Vă mulţumesc mult!
(Aplauze)