התחלתי את "אלתרו בכל מקום" לפני בערך 10 שנים
כשעברתי לעיר ניו-יורק עם עניין במשחק ובקומדיה.
בגלל שהייתי חדש בעיר, לא היתה לי גישה לבמה,
אז החלטתי ליצור אחת משלי במרחבים ציבוריים.
אז הפרויקט הראשון שאנחנו הולכים לראות
הוא נסיעת הרכבת הראשונה ללא מכנסיים.
זה התרחש בינואר 2002.
האישה הזו היא כוכבת הסרטון.
היא לא יודעת שהיא מצולמת.
מצלמים אותה עם מצלמה נסתרת.
זו רכבת מספר 6 בעיר ניו-יורק.
וזו התחנה הראשונה בקו.
אלו שני חבר'ה מדנמרק
שבאים ויושבים ליד המצלמה הנסתרת.
וזה אני כאן במעיל החום.
קצת מתחת לאפס מעלות בחוץ.
אני חובש כובע. אני לובש צעיף.
והבחורה הולכת לשים לב אלי בדיוק עכשיו.
(צחוק)
וכפי שתראו עכשיו, אני לא לובש מכנסיים.
(צחוק)
אז בנקודה הזו-
עכשיו היא שמה לב אלי,
אבל בניו-יורק יש אנשים מוזרים על כל קרון רכבת.
איש מוזר אחד זה לא יוצא דופן.
היא חוזרת לקריאת הספר שלה, שבאופן מצער כותרתו הוא "אונס".
(צחוק)
אז היא שמה לב לדבר יוצא הדופן,
אבל היא חזרה לחיים הרגילים שלה.
בינתיים, יש לי שישה חברים
שמחכים בשש התחנות הבאות בתחתונים שלהם גם כן.
הם הולכים להיכנס לקרון הזה אחד אחד.
אנחנו נתנהג כאילו אנחנו לא מכירים זה את זה.
ונתנהג כאילו זו רק טעות מצערת שעשינו,
ששכחנו ללבוש מכנסיים ביום הקר הזה בינואר.
(צחוק)
אז בנקודה הזו,
היא מחליטה להניח את ספר האונס בצד.
(צחוק)
והיא החליטה להיות קצת יותר מודעת לסביבתה.
באותו הזמן, שני הבחורים הדנים משמאל למצלמה,
הם מתפוצצים מצחוק.
הם חושבים שזה הדבר הכי מצחיק שהם ראו בחייהם.
תראו איך היא יוצרת קשר עין איתם בערך עכשיו.
(צחוק)
ואני אוהב את החלק הזה בסרטון,
בגלל שלפני שזה הפך לחוויה משותפת,
זה היה משהו אולי קצת מפחיד,
או לפחות מבלבל עבורה.
אבל ברגע שזה הפך לחוויה משותפת,
זה היה מבדח, ומשהו שהיא יכלה לצחוק עליו.
אז הרכבת עכשיו נכנסת
לתחנה השלישית של קו 6.
(צחוק)
הסרטון לא מראה הכל.
זה ממשיך עוד ארבע תחנות.
בסך הכל שבעה בחורים נכנסים באופן אנונימי בתחתונים.
בתחנה השמינית, בחורה הגיעה עם תיק צד גדול
והכריזה שהיא מוכרת מכנסיים בדולר אחד-
כמו שמוכרים בטריות או ממתקים ברכבת.
כולנו באופן רציני ביותר קנינו זוג מכנסיים, לבשנו אותם
ואמרנו "תודה לך. זה בדיוק מה שהייתי צריך היום",
ואז יצאנו מבלי לחשוף מה קרה
והלכנו כל אחד לדרכו.
(מחיאות כפיים)
תודה רבה.
אז זו תמונת סטילס מהסרטון הזה.
ואני כל כך אוהב את התגובה של הבחורה.
כשצפיתי בסרטון מאוחר יותר באותו יום
התעוררה בי ההשראה להמשיך לעשות את מה שאני עושה.
ובאמת אחת המטרות של "אלתרו בכל מקום"
היא לעשות סצנה במקום ציבורי
שמהווה חוויה חיובית לאנשים אחרים.
זה תעלול, אבל זה תעלול שנותן למישהו סיפור ענק לספר.
והתגובה שלה עוררה אצלי השראה
לעשות נסיעת רכבת ללא מכנסיים שנתית שנייה.
והמשכנו לעשות את זה כל שנה.
בינואר האחרון, עשינו את נסיעת הרכבת השנתית העשירית ללא מכנסיים
בה קבוצה מגוונת של 3,500 אנשים
נסעו ברכבת בתחתונים בניו-יורק
כמעט בכל קו רכבת בעיר.
וגם ב50 ערים נוספות ברחבי העולם,
אנשים לקחו חלק.
(צחוק)
כשהתחלתי לקחת שיעורים באלתור בתאטרון בריגדת האזרחים הזקופים
פגשתי אנשים יצירתיים אחרים, עוד מציגים וקומיקאים,
התחלתי לצבור רשימת דיוור
של אנשים שרצו לקחת חלק בפרויקטים כאלה.
אז יכולתי לעשות פרויקטים בקנה מידה גדול יותר.
יום אחד עברתי בכיכר יוניון,
וראיתי את הבניין הזה,
שבדיוק נבנה ב2005.
היתה שם בחורה באחד החלונות והיא רקדה.
זה היה משונה מאד,
בגלל שהיה חשוך בחוץ, אבל היא היתה מוארת מאחור עם תאורה פלואורסצנטית.
והיא ממש היתה על הבמה,
ואני לא יכולתי להבין למה היא עשתה את זה.
אחרי בערך 15 שניות, חברה שלה הופיעה-
היא התחבאה מאחורי התצוגה-
והן צחקו והתחבקו וברחו משם.
אז אולי חברה שלה אתגרה אותה לעשות את זה.
וזה עורר אצלי השראה.
כשהסתכלתי על חזית הבניין- היו שם בסך הכל 70 חלונות-
ואני ידעתי מה עלי לעשות.
(צחוק)
אז הפרויקט הזה נקרא "תסתכלו למעלה יותר". היו לנו 70 שחקנים לבושים בשחור.
זה היה לחלוטין לא מאושר.
לא הודענו לחנות שאנחנו באים.
ואני עמדתי בפארק ונתתי אותות.
האות הראשון היה שכולם ירימו את האותיות בגובה 120 ס"מ
שכתבו יחד "תסתכלו למעלה יותר",
שם הפרויקט.
האות השני היה שכולם יעשו קפיצות מספרת.
תראו את זה מתחיל כאן.
(צחוק)
ואז היו ריקודים. ביקשנו מכולם לרקוד.
ואז היו קטעי סולו שמישהו אחד רקד
וכולם הצביעו עליו.
(צחוק)
ואז נתתי אות חדש,
שסימן לרקדן למטה בחנות הבגדים,
והוא רקד.
היו כמה פעילויות שונות.
היו לנו אנשים שקפצו,
אנשים שנפלו לקרקע.
ואני עמדתי באופן אנונימי בסווטצ'רט,
הנחתי והרמתי את היד מפח אשפה
כדי לסמן את ההתקדמות.
ובגלל שזה היה פארק כיכר יוניון, ממש ליד תחנת הרכבת התחתית,
בסוף היו מאות אנשים
שעצרו והסתכלו למעלה
וצפו במה שעשינו.
יש תמונות טובה יותר של זה.
אז זה אירוע מסוים
שקיבל את ההשראה שלו ברגע
שבמקרה נתקלתי בו.
הפרויקט הבא שאני רוצה להראות
ניתן לי באימייל מאדם זר.
תלמיד תיכון בטקסס כתב לי ב2006
ואמר, "אתה צריך להביא כמה שיותר אנשים
שילבשו חולצת פולו כחולות ומכנס חאקי
וילכו לבסט-ביי ויעמדו שם".
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
אז כתבתי חזרה לבחור הזה מיד,
ואמרתי, "כן, אתה צודק.
אני חושב שננסה לעשות את זה בסופ"ש הקרוב. תודה. "
אז הנה הסרטון.
אז שוב, זה ב 2005.
בסניף הבסט-ביי בניו-יורק.
היו לנו בערך 80 אנשים שהגיעו לקחת חלק,
ונכנסו אחד אחד.
היתה ילדה בת שמונה, ילדה בת עשר.
היה גם איש בן 65
שלקח חלק.
אז קבוצה מאד מגוונת של אנשים.
ואני אמרתי לאנשים "אל תעבדו. אל תעשו שום עבודה ממש.
אבל גם אל תקנו.
פשוט תעמדו שם ואל תפנו למוצרים".
אתם יכולים לזהות את העובדים הרגילים
על ידי התגיות הצהובות שיש להם על החולצות.
כל שאר האנשים הם השחקנים שלנו.
(צחוק)
העובדים הזוטרים יותר חשבו שזה היה נורא מצחיק.
למעשה, חלק מהם הלכו להביא את המצלמה שלהם מחדר הצוות
והצטלמו איתנו.
הרבה מהם התבדחו וניסו לגרום לנו ללכת אחורה
כדי להביא טלוויזיות כבדות ללקוחות.
ההנהלה והביטחון, מצד שני,
לא חשבו שזה מצחיק במיוחד.
אתם יכולים לראות אותם בצילום הזה.
הם לובשים חולצה צהובה או שחורה.
אנחנו היינו שם בטח 10 דקות
לפני שההנהלה החליטה להתקשר למשטרה.
(צחוק)
אז הם התחילו להתרוצץ
ואמרו לכולם שהשוטרים מגיעים, להיזהר, השוטרים מגיעים.
ואתם יכולים לראות את השוטרים בצילום הזה.
זה שוטר בשחור כאן, שמצולם במצלמה נסתרת.
לבסוף, השוטרים היו צריכים להודיע להנהלת בסט-ביי
שזו לא ממש עבירה על החוק, בעצם,
ללבוש חולצת פולו כחולה ומכנסי חאקי.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)
אז היינו שם 20 דקות, שמחנו לצאת מהחנות.
אחד מהדברים שההנהלה ניסתה לעשות
היה לאתר את המצלמות שלנו.
והם תפסו כמה מהחבר'ה שלי שהחביאו מצלמות בתיקי צד.
אבל הצלם שהם אף פעם לא תפסו
היה הבחור שפשוט נכנס עם קלטת ריקה
והלך למחלקת המצלמות של בסט-ביי
ופשוט הכניס את הקלטת שלו לאחת המצלמות שלהם
והתנהג כאילו הוא קונה.
אז אהבתי את הרעיון של השימוש בטכנולוגיה שלהם נגדם.
(צחוק)
אני חושב שהפרויקטים הכי טובים שלנו הם אלו המותאמים למקום
שקורים במקום מסוים מסיבה מסוימת.
בוקר אחד, נסעתי ברכבת התחתית.
הייתי צריך לעבור רכבת בתחנת רחוב 53
היכן שיש שני גרמי מדרגות נעות ענקיים.
וזה מקום מאד מדכא להיות בו בבוקר, צפוף נורא.
אז החלטתי לנסות לביים משהו
שיגרום למקום להיות הכי משמח שאפשר, למשך בוקר אחד.
זה היה בחורף של 2009 --
8:30 בבוקר.
זו שעת העומס של הבוקר.
מאד קר בחוץ.
אנשים באים מקווינז,
מחליפים מרכבת E לרכבת 6.
והם עולים במדרגות הנעות הענקיות האלו
בדרך לעבודה שלהם.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
תודה רבה.
אז יש תמונה שממחישה את זה טוב יותר.
הוא נתן 2,000 כיפים באותו היום,
והוא שטף את הידיים לפני ואחרי
ולא חלה.
וגם זה נעשה ללא אישור,
למרות שלא עשה רושם שזה הפריע למישהו.
הייתי אומר שלאורך השנים,
אחד מהביקורות הנפוצות שמפנים ל"אלתרו בכל מקום"
שמשאירים עלומי שם ביו-טיוב
הוא: "לאנשים האלה יש יותר מדי זמן פנוי".
ואתם יודעים, לא כולם יאהבו כל דבר שאתה עושה,
ובהחלט פיתחתי עור עבה תודות להערות באינטרנט,
אבל זה תמיד הפריע לי,
בגלל שאין לנו יותר מדי זמן חופשי.
למשתתפים באירועים של "אלתרו בכל מקום"
יש אותה הכמות של זמן פנוי כמו לכל תושב ניו-יורק אחר,
הם פשוט בוחרים מעת לעת
לבלות את הזמן הזה בדרך יוצאת דופן.
אתם יודעים, כל יום שבת וראשון,
מאות אלפי אנשים בכל סתיו
מתקבצים יחד באצטדיונים לצפות בפוטבול.
מעולם לא שמעתי מישהו מעיר, בעודו צופה במשחק פוטבול,
"כל האנשים האלה ביציעים, יש להם יותר מדי זמן פנוי".
וכמובן שבאמת אין להם.
זו דרך נהדרת לגמרי לבלות אחר צהריים של סופ"ש,
לצפות במשחק פוטבול באצטדיון.
אבל אני חושב שזה גם דרך תקפה ביותר
לבלות אחר צהריים קפוא במקום עם 200 אנשים
בטרמינל גראנד סנטרל
או בלהתחפש ל"מגרש שדים"
ולרוץ דרך הספרייה הציבורית של ניו-יורק.
(צחוק)
או להאזין לאותו MP3 יחד עם 3,000 אנשים אחרים
ולרקוד בשקט בפארק,
או לפרוץ בשירה באמצע חנות מכולת
כחלק ממחזמר ספונטני,
או בצלילה לתוך האוקיינוס בקוני איילנד בבגדים רשמיים.
אתם יודעים, כילדים, מלמדים אותנו לשחק.
ואף פעם לא נותנים לנו סיבה למה כדאי לנו לשחק.
זה פשוט מקובל שלשחק זה דבר טוב.
ואני חושב שזה הרעיון של "אלתרו בכל מקום".
זה שאין לזה רעיון, ושלא חייב להיות רעיון.
אנחנו לא צריכים סיבה.
כל עוד זה כיף
ונראה שזה הולך להיות מצחיק
ונראה שאנשים שיהיו עדים לזה גם יהנו,
וזה מספיק לנו.
ואני חושב, שכמבוגרים, עלינו ללמוד
שאין דרך נכונה או לא נכונה לשחק.
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)