Da li ste ikad pokušali da zamislite idealan svet?
U kom nema rata, siromaštva ili zločina?
Ako jeste, niste usamljeni.
Platon je zamislio prosvetljenu republiku kojom vladaju filozofi kraljevi,
mnoge religije obećavaju blaženstvo u zagrobnom životu,
a kroz istoriju
razne grupe su pokušavale da sagrade raj na zemlji.
Knjiga "Utopija" Tomasa Mora iz 1516. je imenovala ovaj koncept
grčkom rečju za "nepostojeće mesto".
Iako je ime sugerisalo nemogućnost,
savremeni naučni i politički progres
je podgrejao nade da će se ovi snovi konačno ostvariti.
Međutim, iznova i iznova su se pretvarali u noćne more
u vidu rata, gladi i ugnjetavanja.
Kad su umetnici počeli da preispituju utopijski način razmišljanja,
rođen je žanr distopije, lošeg mesta.
Jedno od najranijih distopijskih dela su "Guliverova putovanja" Džonatana Svifta.
Tokom svog putovanja, Guliver nailazi na fiktivna društva,
neka od njih su na prvi pogled impresivna, ali se ispostavlja da su ozbijno falična.
Na letećem ostrvu Laputa,
naučnici i društveni projektanti prave ekstravagantne i beskorisne planove,
istovremeno zapostavljajući praktične potrebe nižih slojeva.
A Huinhmi koji žive u logički savršenoj harmoniji
nemaju toleranciju za nesavršenosti stvarnog ljudskog bića.
Svojim romanom, Svift je ustanovio nacrt za distopiju,
zamišljajući svet u kom su određeni trendovi savremenog društva
dovedeni do ekstrema,
čime se otkrivaju njihove suštinske mane.
A naredna nekolika veka će da obezbede obilje materijala.
Industrijska tehnologija koja je obećala oslobađanje radnika,
zarobljavala ih je, pak, u getoima i fabrikama,
dok su tajkuni postajali bogatiji od kraljeva.
Do kasnih 1800-ih mnogi su strahovali kuda ovi uslovi mogu da nas odvedu.
U "Vremeplovu" H. Dž. Velsa zamišljeni su viša klasa i radnici
kako evoluiraju u različite vrste,
dok je u "Gvozdenoj peti" Džeka Londona portretisan tiranski oligarh
koji vlada obespravljenim masama.
Novi vek je doneo još uzbudljivije i zastrašujuće promene.
Napredak u medicini je omogućio da se prevaziđu biološka ograničenja,
dok su masovni mediji omogućili trenutnu komunikaciju
između vođa i javnosti.
U "Vrlom novom svetu" Oldosa Hakslija građani su genetski izmenjeni
i uslovljeni da izvode svoje društvene uloge.
Iako propaganda i lekovi održavaju društvo srećnim,
jasno je da je neki ključni ljudski element izgubljen.
Ali najpoznatije distopije uopšte nisu bile imaginarne.
Dok se Evropa mučila sa industrijskim ratom bez premca,
novi politički pokreti su preuzeli vlast.
Neki su obećavali da će izbrisati sve društvene razlike,
dok su drugi težili da ujedine ljude oko mitskog nasleđa.
Rezultat su bile stvarne svetske distopije
gde se život odvijao pod budnim okom države
a smrt je stizala nemilosrdnom efikasnošću svakoga ko se nije uklapao.
Mnogi pisci tog vremena nisu samo posmatrali ove užase,
već su ih i živeli.
U svom romanu "Mi", sovjetski pisac Jevgenij Zamjatin je opisao budućnost
u kojoj su eliminisani slobodna volja i individualnost.
Zabranjena u SSSR-u, knjiga je inspirisala pisce poput Džordža Orvela,
koji se borio u prvim redovima protiv i fašizma i komunizma.
Dok njegov roman "Životinjska farma" direktno ismejava sovjetski režim,
klasik "1984" je obuhvatnija kritika totalitarizma, medija i jezika.
A u SAD-u, "To je ovde nemoguće" Sinklera Luisa
predvidela je kako lako demokratija može da utre put fašizmu.
U decenijama nakon II svetskog rata,
pisci su se pitali šta nove tehnologije,
poput atomske energije, veštačke inteligencije i puta u svemir
znače za budućnost čovečanstva.
U suprotnosti sa popularnim vizijama blistavog napretka,
distopijska naučna fantastika se prenela na filmove, stripove i igre.
Roboti su se okretali protiv svojih tvoraca,
dok se na TV ekranima prenosila smrtonosna zabava za mase.
Radnici rintaju u svemirskim kolonijama iznad Zemlje čiji su resursi opustošeni
i čiji su gradovi prenaseljeni i razoreni kriminalom.
Ipak, politika je uvek bila prisutna.
Dela, poput "Dr Strejndžlav" i "Nadzirači"
su istraživala istinsku pretnju od nuklearnog oružja,
dok su nas "V kao vendeta" i "Služavkina priča"
upozoravale kako lako naša prava mogu da nestanu tokom krize.
I današnja distopijska fikcija nastvalja da odražava savremene nespokoje
o nejednakosti,
klimatskim promenama,
moći vlada
i o globalnim epidemijama.
Pa, zašto bi nas bilo briga za sav ovaj pesimizam?
Zato što su distopije u svojoj srži poučne priče,
ne o nekoj određenoj vladi ili tehnologiji,
već o samoj ideji da čovečanstvo može da bude ukalupljeno u idealan oblik.
Setite se savršenog sveta koji ste zamislili.
Da li ste takođe zamišljali šta je potrebno da se on ostvari?
Kako biste naterali ljude da sarađuju?
I kako biste obezbedili njegovu trajnost?
Sad se osvrnite ponovo.
Da li se taj svet i dalje čini savršenim?