האם אי פעם ניסיתם לדמיין עולם אידאלי?
ללא מלחמות, עוני או פשע?
אם כן, אתם לא לבד.
אpkטון דמיין רפובליקה מוארת שנשלטת על ידי מלכים פילוסופים,
הרבה דתות מבטיחות אושר אחרי המוות,
ובמהלך ההסטוריה,
קבוצות שונות ניסו לבנות גן עדן עלי אדמות.
הספר של תומאס מור מ 1516 "אוטופיה" נתן לרעיון הזה שם,
שפירושו ביוונית "שום מקום."
למרות שהשם מציע חוסר אפשרות,
ההתקדמויות המדעיות והפוליטיות המודרניות
מעלות תקווה שהחלומות האלו יהפכו לבסוף למציאות.
אבל שוב ושוב, הם הפכו במקום זה לסיוטים
של מלחמה, רעב ודיכוי.
וכשאמנים התחילו לפקפק בחשיבה האוטופית,
הז'אנר של דיסטופיה, המקום הלא טוב, נולד.
אחת העבודות הדיסטופיות הראשונות היא "מסעות גוליבר" של ג'ונתן סוויפט.
במהלך מסעותיו, גוליבר נפגש בחברות דמיוניות,
כמה מהן נראות מרשימות בהתחלה, אבל מסתבר שהן פגומות מאוד.
על האי המעופף לפוטה,
מדענים ומתכננים חברתיים עובדים על שיטות ראוותניות וחסרות ערך,
בעודם מזניחים את הצרכים הפרקטיים של האנשים למטה.
ולהויונם שחיים בהרמוניה לוגית מושלמת
אין שום סובלנות לחוסר שלמות של אנשים אמיתיים.
בספר שלו, סוויפט מייסד תבנית לדיסטופיה,
בה הוא מדמיין עולם בו טרנדים מסויימים בחברה המודרנית
נלקחים לקיצון,
מה שחושף את הפגמים המובנים.
והמאות הבאות יתנו הרבה חומר.
הטכנולוגיות התעשייתיות שהבטיחו לשחרר את העובדים,
כלאו אותם במשכנות עוני ומפעלים, במקום,
בעוד הטייקונים נעשו עשירים ממלכים.
עד סוף המאה ה-19, רבים חששו מההשלכות של מצבים כאלה.
"מכונת הזמן" של ה' ג' ווילס תיארה מעמד עליון ופועלים
שהתפתחו למינים שונים,
בעוד "עקב הפלדה" של ג'ק לונדון מתאר אוליגרכיה טירנית
השולטת על המונים מוזנחים.
המאה החדשה הביאה עוד שינויים מרגשים ומפחידים.
התקדמויות ברפואה אפשרו להתעלות מעל מגבלות ביולוגיות
בעוד המדיה איפשרה תקשורת מיידית
בין מנהיגים והציבור.
ב"עולם חדש ואמיץ" של אלדוס האקסלי, אזרחים מהונדסים גנטית
ומותנים לבצע את תפקידיהם החברתיים.
בעוד פרופוגנדה וסמים שומרים על החברה שמחה,
זה ברור שכמה אלמנטים אנושיים חיוניים נאבדים.
אבל הדיסטופיה הידועה מכל לא היתה דמיונית בכלל.
כשאירופה סבלה מלחימה מבוססת תעשייה,
תנועות פוליטיות חדשות השתלטו.
כמה הבטיחו למחוק את כל המעמדות החברתיים,
בעוד אחרות רצו לאחד אנשים סביב מסורת מיתית.
התוצאות היו דיסטופיות אמיתיות
בהן החיים עברו תחת העין הקפדנית של המדינה
ומוות הגיע ביעילות חסרת רחמים לכל מי שלא השתייך.
סופרים רבים באותה תקופה לא רק הבחינו בזוועות האלה,
אלא חיו אותן.
בספרו "אנחנו" הכותב הסובייטי ייבגני זמייטין תאר עתיד
בו רצון חופשי ואינדיבידואליות חוסלו.
הספר הוחרם בברית המועצות, אבל נתן השראה לסופרים כמו ג'ורג' אורוול
שנלחם בחזית נגד הפאשיזם והקומוניזם כאחד.
בעוד ספרו "חוות החיות" חיקה במדוייק את המשטר הסובייטי,
הקלאסיקה "1984" היתה ביקורת רחבה יותר על הטוטליטריזם, המדיה, והשפה.
ובארצות הברית, "זה לא יכול לקרות פה" של סינקלר לואיס
חזה כמה בקלות הדמוקרטיה יכולה להתדרדר לפאשיזם.
בעשורים אחרי מלחמת העולם השניה,
סופרים תהו מה המשמעות של טכנולוגיות חדשות
כמו אנרגיה אטומית, בינה מלאכותית, ומסע בחלל
לעתיד האנושות.
בניגוד לדעות פופולריות של התקדמות זוהרת,
מדע בדיוני דיסטופי התרחב לסרטים, קומיקס ומשחקים.
רובוטים פנו נגד יוצריהם,
בעוד מסכי הטלוויזיה שידרו בידור המוני קטלני.
עובדים חיו במושבות חלל מעל כדור ארץ הרוס
עם ערים צפופות ומלאות בפשע.
ועדיין פוליטיקה מעולם לא היתה רחוקה.
עבודות כמו "ד"ר סטריינג'לאב" ו"השען" חקרו את האיום האמיתי של מלחמה גרעינית,
בעוד "V לוונדטה" ו"סיפור העוזרת"
הזהירו כמה בקלות הזכויות שלנו יכולות להיעלם במשבר.
והדיסטופיה הבדיונית של היום ממשיכה לשקף חרדות מודרניות
בנוגע לאי שוויון,
שינוי אקלים,
כוח הממשל,
ומחלות גלובליות.
אז למה לטרוח עם כל הפסימיזם?
כי במהותן, דיסטופיות הן סיפורי אזהרה,
לא על ממשלות או טכנולוגיות מסויימות,
אלא על הרעיון עצמו שניתן לעצב את האנושות לצורה אידאלית.
חישבו על העולם המושלם שדמיינתם.
האם דמיינתם גם איך הוא יושג?
איך תגרמו לאנשים לשתף פעולה?
ואיך תדאגו שהוא יימשך?
עכשיו הסתכלו שוב.
האם העולם הזה עדיין נראה מושלם?