[V trenutku vizije...]
1940-ta, smo na vrhuncu druge svetovne vojne, Rochester, New York.
Kemik po imenu Harry Coover dela raziskavo za Eastman Kodak.
Skupaj s svojo ekipo iščejo prozorno plastiko
za izdelavo optičnega merka za vojsko.
Začeli so delati s skupino kemikalij, imenovano cianoakrilati,
in odkrili, na nesrečo,
da se te kemikalije permanentno nalepijo na vse.
Cianoakrilate zavržejo.
Po vojni Coover dela v Kodakovi kemični tovarni v Tennesseeju.
Tokrat s svojo ekipo raziskuje
na toploto odporne polimere za pokrov pilotske kabine.
Poskusili so s cianoakrilati, a jezno ugotovili,
da se te kemikalije permanentno lepijo na vse.
In cianoakrilate spet zavržejo.
Coover pa, v trenutku vizije,
spozna, da kar dela te kemikalije tako nadležne,
jih dela tudi dragocene.
Naredi patent in jih začne oglaševati kot sekundno lepilo.
Leta kasneje v vietnamski vojni
zdravstveno osebje ugotovi, da uporaba tega lepila na odprti rani
nemudoma ustavi krvavitev
in s tem reši mnoga življenja.
Danes se medicinsko sekundno lepilo še vedno uporablja pri operacijah,
a je obenem nepogrešljiv pripomoček v gospodinjstvu.