[Apgaismības brīdī...]
Ir 1940. gads. Plosās 2. pasaules karš. Ročesterā, Ņujorkā,
kāds ķīmiķis vārdā Harijs Kūvers uzņēmumam Eastman Kodak veic pētījumu.
Viņš ar komandu cenšas radīt caurspīdīgu plastmasu,
lai bruņoto spēku ieročiem izgatavotu precīzus tēmēkļus.
Viņi sāk strādāt ar ķīmisko vielu grupu – cianoakrilātiem,
bet, sev par lielu nožēlu, atklāj,
ka šīs vielas ar visu salīp, neatgriezeniski.
Domu par cianoakrilātiem atmet.
Pēc kara Kūvers strādā Kodak ķīmiskajā rūpnīcā Tenesijā.
Šoreiz viņš ar komandu pēta
karstumizturīgus polimērus reaktīvo lidmašīnu aizsargstikliem.
Viņi izmēģina cianoakrilātus, bet sev par lielu vilšanos, atklāj,
ka šīs ķīmiskās vielas ar visu salīp, neatgriezeniski.
Domu par cianoakrilātiem atkal atmet kā nederīgu.
Tomēr Kūvers apgaismības brīdī
saprot, ka īpašība, kas šīs ķīmiskās vielas padara tik neciešamas,
ir tieši to lielākā vērtība.
Viņš saņem patentu un sāk pārdot superlīmi.
Pēc daudziem gadiem, Vjetnamas kara laikā,
kara ārsti atklāj, ka superlīme uz atvērtām brūcēm
vienā mirklī aptur asiņošanu,
glābjot neskaitāmas dzīvības.
Mūsdienās medicīnisko superlīmi arvien vēl lieto ķirurģijā,
bet tā ir arī gandrīz neatsverama mājsaimniecībā.