הגוף הופך למחוך משל עצמו.
עבר, הווה ועתיד מתקיימים ככוח יחיד.
נדנדה ללא כח משיכה ממריאה לגבהים מפחידים.
קווי המתאר של אנשים וחפצים מיטשטשים.
אינספור משוררים וסופרים ניסו לתאר במילים
את החוויה של התקף חרדה --
תחושה כל כך חזקה, שהרבה אנשים טועים לחשוב שמדובר בהתקף לב, שבץ,
או מצב מסכן חיים אחר.
למרות שהתקפי חרדה לא גורמים לנזק גופני לטווח ארוך,
לאחריו, החשש מהתקף נוסף יכול להגביל את חיי היומיום של אדם --
ולגרום להתקפי חרדה נוספים.
מחקרים מראים שכמעט שליש מאיתנו
יחוו לפחות התקף חרדה אחד במהלך חיינו.
ובין אם זה ההתקף הראשון, או המאה שלכם,
או שאתם עדים למישהו אחר שעובר אחד,
אף אחד לא רוצה לחזור על החוויה.
אפילו ללמוד עליהם יכול לגרום לאי נוחות, אבל זה הכרחי --
כי הצעד הראשון למנוע התקפי חרדה הוא להבין אותם.
בגרעין שלו, התקף חרדה הוא הגזמה
של התגובה הפיזית של הגוף לתפיסה של סכנה.
התגובה הזו מתחילה באמיגדלה,
האיזור במוח שמעורב בעיבוד של פחד.
כשהאמיגדלה תופסת סכנה,
היא מעוררת את מערכת העצבים הסימפטטית,
שגורמת לשחרור של אדרנלין.
האדרנלין גורם לעלייה בקצב הלב והנשימה
שמביא דם וחמצן לשרירי הידיים והרגליים.
זה גם שולח חמצן למוח, והופך אותו להיות יותר דרוך ומגיב.
במהלך התקף חרדה,
התגובה הזו עולה בהרבה על מה שיכול להיות מועיל
במצב מסוכן,
מה שגורם לדופק מהיר, נשימה כבדה, או נשימת-יתר.
השינויים בזרימת הדם גורמת לסחרחורת
וחוסר תחושה בכפות הידיים וכפות הרגליים.
התקף החרדה בדרך כלל מגיע לשיא תוך עשר דקות.
אז, האונה הקדמית לוקחת שליטה מהאמיגדלה
ומעוררת את מערכת העצבים הפאראסימפטטית.
זה מניע שחרור של הורמון שנקרא אצטילכולין
שמוריד את דופק הלב ובאופן הדרגתי מחליש את התקף החרדה.
בהתקף חרדה, תחושת סכנה של הגוף
היא מספיק בשביל להניע את התגובה שתהיה לנו באיום אמיתי -- ועוד.
אנחנו לא יודעים בדיוק למה זה קורה,
אבל לפעמים אותות מהסביבה שמזכירים לנו
אירועים טראומתיים מהעבר יכולים להניע התקף חרדה.
התקפי חרדה יכולים להיות כחלק מהפרעות חרדה
כמו פוסט טראומה, הפרעת חרדה חברתית, הפרעה כפייתית-טורדנית והפרעת חרדה כוללנית.
התקפי חרדה חוזרים, דאגה מהתקפים חדשים,
ושינוי התנהגותי כדי להימנע מהתקפי חרדה
יכולים להוביל לאבחנה של הפרעת חרדה.
שני הטיפולים העיקריים בהתקפי פאניקה
הם תרופות נוגדי דיכאון וטיפול קוגנטיבי התנהגותי, או CBT.
לשניהם יש בערך 40% שיעור תגובה --
למרות שמי שמגיב לסוג אחד אולי לא יגיב לשני.
עם זאת, לנוגדי דיכאון יש תופעות לוואי מסוימות,
וחזרה של ההתקפים אצל כ-50% מהאנשים אחרי שמפסיקים לקחת אותם.
CBT, לעומת זאת, נמשך יותר זמן, עם רק 20% שחוזרים להם ההתקפים.
המטרה של טיפול CBT להפרעת חרדה היא לאפשר לאנשים ללמוד
ולתרגל כלים אמיתיים להפעלת שליטה פיזית, ובעזרתה גם נפשית,
על התחושות והמחשבות שמקושרות עם התקף חרדה.
CBT מתחיל עם הסבר של הסיבות הפסיכולוגיות להתקף חרדה,
ולאחריהם תרגילי נשימה ושרירים שמתוכננים לסייע לאנשים
לשלוט באופן מודע בתבניות הנשימה.
לאחר מכן מגיע שינוי המבנה הקוגנטיבי,
שמצריך זיהוי ושינוי המחשבות
שנפוצות בזמן התקפי חרדה --
כגון להאמין שתפסיקו לנשום, תקבלו התקף לב, או תמותו --
ולהחליף אותן במחשבות יותר מדויקות.
השלב הבא בטיפול הוא חשיפה לתחושות הפיזיות ומצבים
שבדרך כלל מניעים התקף חרדה.
המטרה היא לשנות את האמונה, דרך ניסיון,
שהתחושות והמצבים האלו הם מסוכנים.
אפילו אחרי CBT, לעשות את הצעדים האלו זה לא פשוט בזמן התקף.
אבל עם הניסיון, הכלים האלו יכולים גם למנוע וגם להחליש את התקפים,
ובסופו של דבר להנמיך את האחיזה של החרדה בחייו של אדם.
מחוץ לטיפול הרשמי,
הרבה חרדתיים מוצאים הקלה מאותם אמונות ש-CBT מכוון להטמיע:
שפחד לא יכול לפגוע בך, אבל להיאחז בו יכול להחמיר לחרדה.
אפילו אם מעולם לא היה לכם התקף חרדה,
להבין אותם יסייע לכם לזהות אחד בעצמכם או במישהו אחר --
ולזהות אותם זה הצעד הראשון במניעתם.