Prije nego počnem,
stvarno sam uzbuđen
što ću moći gledati što će se dogoditi odavde.
Da prijeđemo na stvar, počet ćemo s pitanjem.
Što je jedna od naših najvećih potreba,
najvećih potreba našeg mozga?
Umjesto da vam kažem, pokazat ću vam.
U stvari, želim da to osjetite.
Želim da osjetite mnogo toga u sljedećih 14 minuta.
Pa, ako biste svi mogli ustati.
Svi ćemo zajedno dirigirati Straussovu skladbu.
U redu? Svi je znate.
U redu. Jeste li spremni?
Publika: Da!
Lotto: U redu. Priprema, pozor, sad!
Samo kraj.
(glazba: Richard Strauss, "Tako je govorio Zarathustra")
Zar ne?
Znate kamo ovo vodi.
(Glazba)
Oh, evo ga!
(glazba naglo stane)
Oh!
(Smijeh)
Zar ne?
Kolektivni coitus interruptus.
Ok, možete sjesti.
(Smijeh)
Imamo temeljnu potrebu za svršetkom.
(Smijehom)
Volimo svršenost.
(Pljesak)
Čuo sam da bi Mozart prije spavanja,
otišao do klavira i odsvirao
da da da da da.
Njegov otac, koji je već legao, pomislio bi "uh."
Morao bi ustati i odsvirati posljednju notu akorda
prije nego se vratio spavanju.
(Smijeh)
Dakle, potreba za svršetkom nas navodi na razmišljanje:
što je naš najveći strah?
Razmislite - čega smo se najviše bojali kao djeca, čak i sad?
Najviše smo se bojali mraka.
Mrzimo nesigurnost.
Mrzimo kad ne znamo.
Mrzimo to.
Pomislite na horore.
Horori se uvijek zbivaju u mraku,
u šumi,
po noći,
u morskim dubinama,
u tami svemira.
To je zato što je tijekom evolucije bilo vrlo lako umrijeti.
Ako ne biste vidjeli grabežljivca,
bilo je prekasno.
Vaš mozak se razvio da predviđa.
Ako niste mogli predvidjeti, umrli biste.
A vaš mozak predviđa tako da jača predrasude i pretpostavke
koje su vam poslužile u prošlosti.
Ali te pretpostavke ne ostaju samo u vašem mozgu.
Projicirate ih u svijet.
Ono nije ptica.
Projicirate značenje na zaslon.
Sve što vam sad govorim je doslovno besmislica.
(Smijeh)
Vi ste ti koji stvarate značenje i projicirate ga na moje riječi.
A ono što vrijedi za objekte vrijedi i za druge ljude.
Iako možete izmjeriti njihovo "što" i "kada",
ne možete izmjeriti njihovo "zašto."
Pa bojimo druge ljude.
Projiciramo značenje na njih na temelju naših predrasuda i iskustava.
Zato najbolje kreacije gotovo uvijek umanjuju nesigurnost.
Stoga, kad zakoračimo u nesigurnost,
naša tijela reagiraju fiziološki i mentalno.
Vaš imunosustav počne propadati.
Vaše moždane stanice uvenu, ili čak umru.
Vaša kreativnost i inteligencija se smanjuju.
Strah često prelazi u bijes, prečesto.
Zašto? Jer je strah stanje sigurnosti.
Postanete skloni moralnom osuđivanju.
Postanete ekstremna verzija sebe.
Ako ste konzervativac, postanete konzervativniji.
Ako ste liberal, postanete liberalniji.
Jer se okrećete onome što znate.
Problem je što se svijet mijenja,
a mi ćemo se prilagoditi ili umrijeti.
A ako se želite pomaknuti od A do B,
prvi korak nije B.
Prvi korak je prijeći s A na ne-A,
pustiti svoje predrasude i pretpostavke,
zakoračiti upravo prema onome što vaš mozak instinktivno izbjegava:
zakoračiti u nepoznato.
Ali toliko je nužno da odemo u nepoznato
da je naš mozak pronašao rješenje.
Evolucija je pronašla rješenje.
Radi se o jednom od najdubljih iskustava percepcije.
A to je iskustvo divljenja.
(Glazba)
(Pljesak)
(Glazba)
(Pljesak)
(Glazba)
(Pljesak)
(Glazba)
(Pljesak)
(Klicanje)
(Pljesak)
Čudesno, zar ne?
Trenutno, svi vjerojatno osjećate neku razinu divljenja.
Zar ne?
Što se sada zbiva u vašem mozgu?
Tisućama godina, osjećali smo,
razmišljali i pisali o divljenju,
a znamo tako malo o njemu.
Kako bismo razumjeli što ono jest i što radi,
moj Laboratorij autsajdera imao je izvanrednu priliku i užitak
da radi s nekim od najvećih nama znanih stvaratelja divljenja:
pisaca, stvaratelja, redatelja, računovođa,
koji čine Cirque du Soleil.
Zato smo otišli u Las Vegas
i snimili moždanu aktivnost ljudi
koji su gledali predstavu,
više od 10 izvedbi predstave "O",
ikonične predstave Cirque Du Soleila.
Također smo mjerili ponašanje grupe prije predstave,
kao i ponašanje druge grupe poslije predstave.
Dakle, uključili smo više od 200 ljudi.
Pa, što je divljenje?
Što se zbiva u vašem mozgu upravo sada?
To je moždano stanje. Ok?
Prednjem dijelu vašeg mozga, prefrontalnom korteksu,
koji je odgovoran za vašu izvršnu funkciju,
kontrolu vaše pozornosti,
sada je smanjena aktivnost.
Dio vašeg mozga zvan DMN, "default mode network",
kojeg čini interakcija različitih dijelova vašeg mozga,
koji se aktivira prilikom ideacije,
kreativnosti, divergentnog mišljenja i sanjarenja,
sada je pojačano aktivno.
I otprilike u ovom trenu,
aktivnost u vašem prefrontalnom korteksu se mijenja.
Aktivnost postaje asimetrična,
naginje desnoj strani,
koja je visoko povezana s iskoračivanjem u svijet,
umjesto s uzmicanjem.
U stvari, moždana aktivnost svih ispitanika bila je toliko slična,
da smo uspjeli istrenirati umjetnu neuralnu mrežu
da predvidi osjećaju li ljudi divljenje ili ne
s prosjekom od 75 % točnosti
i maksimumom od 83 % točnosti.
Dakle, što ovo moždano stanje radi?
Pa, drugi su već demonstrirali,
primjerice, profesori Haidt i Keltner,
koji su nam rekli da se ljudi osjećaju sićušnima, ali povezanima sa svijetom.
I jača njihovo prosocijalno ponašanje
jer osjećaju pojačani afinitet za druge.
Također smo pokazali u ovoj studiji
da ljudi imaju manju potrebu za kognitivnom kontrolom.
Lakše prihvaćaju nesigurnost, nesvršenost.
Također raste njihova sklonost riziku.
Oni zapravo traže rizik i bolje ga podnose.
Ono što doista otvara oči,
kad smo pitali ljude,
"Jeste li skloni osjećati divljenje?"
češće bi dali pozitivan odgovor
nakon predstave nego prije nje.
Doslovno su redefinirali sebe i svoju povijest.
Dakle, divljenje je percepcija onog što je veće od nas.
Riječima Josepha Campbella:
"Divljenje je ono što nam omogućava da idemo naprijed."
Ili riječima dragog prijatelja,
vjerojatno jednog od naših najvećih fotografa,
živućih fotografa, Duanea Michaelsa,
koji mi je neki dan rekao da
divljenje možda budi znatiželju koja nadvladava naš kukavičluk.
Pa, koga briga? Zašto bi nas bilo briga?
Pa, pomislite na sukobe
koji su trenutno tako sveprisutni u našem društvu.
Ako se sukobimo vi i ja,
to je kao da stojimo na suprotnim stranama iste linije.
Moj je cilj da dokažem da ste u krivu i pomaknem vas na svoju stranu.
Problem je da i vi pokušavate isto.
Pokušavate dokazati da sam u krivu i pomaknuti me na svoju stranu.
Primijetite da sukob omogućava pobjedu, ali ne i učenje.
Vaš mozak uči samo ako se krećemo.
Život je kretanje.
Što ako bismo mogli iskoristiti divljenje ne da se riješimo sukoba,
sukob je nužan, sukob je način na koji se naš mozak širi,
na koji naš mozak uči,
već da uđemo u sukob na drugačiji način?
Što kad bi nam divljenje omogućilo da uđemo u sukob
na barem dva različita načina?
Prvi, dalo bi nam poniznost i hrabrost da prihvatimo neznanje.
Da uđemo u sukob s pitanjem umjesto s odgovorom.
Što bi se tada dogodilo?
Kad bismo ušli u sukob s nesigurnošću umjesto sa sigurnošću.
Drugi je da, ako takvi uđemo u sukob,
da pokušamo razumjeti, a ne uvjeriti.
Jer svi sami sebi zvuče smisleno, zar ne?
Razumjeti drugu osobu
znači razumjeti predrasude i pretpostavke
koje uzrokuju njihovo ponašanje.
Pokrenuli smo pilot studiju kako bismo vidjeli
možemo li iskoristiti divljenje izazvano umjetnošću
za poticanje tolerancije.
Rezultati su bili nevjerojatno pozitivni.
Možemo ublažiti bijes i mržnju
osjećajem divljenja koje stvara umjetnost.
Pa, gdje možemo naći divljenje,
obzirom na to koliko je važno?
Što ako...
prijedlog:
divljenje se ne nalazi samo u veličanstvenosti.
Ono je temeljno.
Često je pobuđeno veličinom - planine, sunce.
Ali što ako bismo mogli prilagoditi veličinu
i naći nemoguće u jednostavnosti?
Ako je to moguće,
i ako su naši podaci točni,
onda stremljenja poput znanosti,
avanture, umjetnosti, ideja, ljubavi,
TED konferencije, performansa,
nisu samo nadahnuti divljenjem,
već bi mogli biti ljestve u nepoznato
i pomoći nam da se raširimo.
Hvala vam puno.
(Pljesak)
Molim vas, dođite.
(Pljesak)
(Klicanje)
(Pljesak)