"מחוץ למים, אני כלום" - דיוק קהנמוקו
לכמה, זה ספורט רציני.
לאחרים, רק דרך להשתחרר.
אבל למרות הקישור היום יומי שלו עם כיף ושמש,
לגלישת גלים יש עבר עמוק ועשיר יותר משהרבה מבינים.
מה שאנחנו היום קוראים לו גלישה
מקורו באיים הפולינזיים של האוקיינוס השקט.
אנחנו יודעים ממקורות שונים
שגלישת גלים התבצעה לכל רוחב האוקיינוס השקט הפולינזי,
כמו גם במערב אפריקה ופרו.
אבל זה היה בארכיפלג של הוואי במיוחד
שגלישה התקדמה הכי הרבה,
תועדה הכי טוב,
ובניגוד למקומות אחרים בפולינזיה, המשיכה.
ולאנשי הוואי,
גלישת גלים לא היתה רק פעילות פנאי,
אלא אחת עם משמעות רוחנית וחברתית.
כמו רוב אוכלוסיית הוואי,
כמעט כל פן של גלישה נשלט על ידי קוד חוקים ואיסורים
שידועים כקאפו.
אנשי הוואי העלו מנחות כשבחרו עץ לגלף,
התפללו לגלים בעזרת קהונה, או כהן מקצועי,
ונתנו תודות אחרי ששרדו התהפכות קשה.
שבירות גלים מסויימות נשמרו לאליטה בלבד.
אבל זה לא היה רק עניין רציני.
גולשים התחרו והתערבו על מי יגלוש הכי רחוק,
הכי מהר,
או יתפסו את הגלים הגדולים ביותר,
כאשר כישורים טובים יותר מעניק כבוד,
מעמד חברתי,
והצלחה רומנטית.
למרות שזה נקרא מאוחר יותר ספורט מלכים,
גברים ונשים מהוואי מכל הגילאים ומעמדות חברתיים השתתפו,
גלשו על גלשנים מיוצרים מקואה,
פרי הלחם,
או עצי וויליווילי.
הרבה אנשים מהוואי גלשו על גלשני אלאיה,
שהיו דקים, בגודל בינוני, ודמו מעט לגלשנים הקצרים של היום.
כמה רכבו על גלשני פייפו,
גלשנים קצרים, עם אף עגול עליהם הגולשים שכבו באופן טיפוסי על הבטן.
אבל רק מנהיגים יכלו לגלוש על גלשני האולו המסיביים,
ארוכים פי שתיים מהגלשנים הארוכים של היום.
בניגוד לרוב הגלשנים המודרניים,
כל הגלשנים היו נטולי סנפיר,
ודרשו מהגולשים לגרור את הידיים או הרגליים כדי לפנות.
אנחנו לא יודעים בדיוק מתי גלישת גלים הומצאה,
אבל אנחנו יודעים שפולינזים ביצעו אותה כבר מאות שנים
עד שהיא תוארה ב-1777 על ידי וויליאם אנדרסון,
מנתח על ספינתו של קפטן קוק "רזולושן".
למרות שאנדרסון הוקסם,
רוב הנוצרים המסיונרים האמריקאים שהגיעו להוואי
מספר עשורים מאוחר יותר
התייחסו לגלישה כחטא,
והם גם לא עודדו אותה, יחד עם פנים אחרים של התרבות המקומית.
האיום הכי גדול לגלישה, עם זאת, היה האיום לילידים עצמם.
עד 1890, מחלות חדשות שהגיעו מהארופאים והאמריקאים
השמידו את אנשי הוואי, מה שהשאיר פחות מ-40,000 אנשים
מאוכלוסייה לפני המגע שאפשר שהיתה מעל 800,000 אנשים.
באותו זמן, השפעה חיצונית גדלה
עם מתיישבים לבנים שמפילים את המונרכיה הילידית ב-1893,
וארצות הברית, מספחת את האי חמש שנים מאוחר יותר.
הסוף לעצמאות הוואי התרחשה במקביל לתחייה של הגלישה הילידית,
תחייה שנוצלה במהרה על ידי המתיישבים האמריקאים.
אבל ראשית, כמה ילידי הוואי לקחו את הגלישה מעבר לים.
ב 1907, ג'ורג' פרית', שנקרא הפלא מהוואי,
יצא לחוף המערבי
והדגים גלישה בדרום קליפורניה.
אז ב-1914, השחיין האולימפי דיוק קהנמוקו
עשה את דרכו לאוסטרליה וניו זילנד,
גלש בגלים של דרום הפסיפי
ומשך קהל גדול בכל מקום אליו הלך.
מעט לפני שפרית' נסע לקליפורניה,
דרום קליפורני בשם אלכסנדר היום פורד עבר להוואי.
אחרי שלמד לגלוש, הוא הפך לאלוף התחביב.
אבל לפורד אולי היו סיבות חסרות טעם
למאמצים המתלהבים שלו לקדם את הספורט.
כמו הרבה מתיישבים, הוא רצה שהוואי תהפוך למדינה בארצות הברית
אבל היה מודאג בנוגע לרוב הלא לבן של ילידים ועובדים אסייתיים.
פורד קידם לכן את הגלישה כדי למשוך אמריקאים לבנים להוואי,
ראשית כתיירים, ואז כמתיישבים.
הוא נעזר באין ספור כותבים ויוצרי סרטים.
התוכנית הדמוגרפית של פורד תיכשל באופן מחפיר.
הוואי הפכה למדינה ב 1959
ונשארה המדינה הכי מגוונת גזעית בארץ.
אבל קידום הגלישה היה הרבה יותר מוצלח.
היום, גלישה היא תעשייה גלובלית של מיליאדי דולרים,
עם עשרות מליוני חסידים בעולם.
ולמרות שיחסית מעט מהגולשים האלה מודעים ללחשי הגלים שפעם היו חיוניים
או טקסי גילוף הגלשנים,
אנשי הוואי ממשיכים לשמר את המסורות האלו
שכמעט נשטפו על ידי גלי ההסטוריה.