בני אדם לא רואים עצים.
הם הולכים לידנו כל יום.
הם יושבים וישנים, מעשנים ועושים פיקניקים
ומתנשקים בסתר בצל שלנו.
הם מורטים את העלים שלנו וזוללים את הפירות שלנו.
הם שוברים את הענפים שלנו
או מגלפים את שם המאהב שלהם על הגזעים שלנו עם הלהבים שלהם
ונשבעים לאהבה נצחית.
הם אורגים שרשראות מהמחטים שלנו
וצובעים את הפרחים שלנו לאמנות
הם חילקו אותנו לבולי עץ כדי לחמם את בתיהם,
ולפעמים הם חותכים אותנו
רק בגלל שהם חושבים שאנחנו חוסמים את הנוף שלהם.
הם מכינים עריסות ,פקקי יין, מסטיק, ריהוט כפרי
ומפיקים מוסיקה יפה מאיתנו.
והם הופכים אותנו לספרים
שבו הם קוברים את עצמם בלילות חורף קרים.
הם משתמשים בעץ שלנו כדי לייצר ארונות קבורה שבו הם מסיימים את חייהם
והם אפילו מלחינים שירים רומנטיים ביותר עבורנו,
וענים שאנחנו הקישור בין כדור הארץ לשמיים.
ובכל זאת, הם לא רואים אותנו.
אז מהפנים היפים של אמנות הסיפור
היא לדמיין את עצמכם בתוך קול של מישהו אחר.
אבל כסופרים, כמה שאנחנו אוהבים סיפורים ומילים,
אני מאמינה שאנחנו חייבים גם להתעניין בשתיקות:
הדברים שאנחנו לא יכולים לדבר עליהם בקלות בחברות שלנו,
השוליים, המוחלשים.
במובן הזה, ספרות יכולה, ובתקווה מצליחה,
להביא את הפריפריה למרכז,
להפוך את הבלתי נראה לקצת יותר גלוי,
לגרום לבלתי נשמע להישמע קצת יותר,
ואמפתיה והבנה מדברות בקול רם יותר מאשר דמגוגיה ואדישות.
סיפורים מאחדים בינינו.
סיפורים שלא סופרו ושתיקות מבוצרות מבדילות בינינו.
אבל איך לספר את הסיפורים של האנושות והטבע
בתקופה שבה הכוכב שלנו נשרף
ואין תקדים
למה שאנחנו עומדים לחוות באופן קולקטיבי
בין אם זה פוליטי, חברתי או אקולוגי?
אבל אנחנו חייבים לספר
כי אם יש דבר אחד
שהורס את עולמנו יותר מכל דבר אחר,
זה חוסר תחושה.
כשאנשים מתנתקים, חסרי רגישות, אדישים,
כשהם מפסיקים להקשיב, כשהם מפסיקים ללמוד
וכשמפסיק להיות להם אכפת
ממה שקורה כאן, שם ובכל מקום
אנחנו מודדים את הזמן בצורה שונה, עצים ובני אדם.
הזמן האנושי הוא ליניארי --
רצף מסודר
מתוח מהעבר שנחשב לתם ונשלם
לקראת העתיד שאמור להיות טהור, לא נגוע.
זמן העץ הוא מעגלי.
גם העבר וגם העתיד נושמים ברגע
וההווה לא זז בכיוון אחד.
במקום הוא מצייר עיגולים בתוך עיגולים,
כמו הטבעות שתמצאו כשתנסרו אותנו.
בפעם הבאה שאתם הולכים ליד עץ, נסו להאט ולהקשיב
כי כל אחד מאיתנו לוחש ברוח.
תראו אותנו.
אנחנו מבוגרים ממכם ומבני מינכם.
תקשיבו למה שאנחנו צריכים לספר,
כי חבוי בתוך הסיפור שלנו הוא העבר והעתיד של האנושות.