Tiedeharha on uskomus siitä, että tiede ymmärtää jo todellisuuden perusperiaatteet,
jättäen vain yksityiskohdat täytettäviksi.
Tämä on hyvin laajalle levinnyt uskomus nyky-yhteiskunnassa.
Uskomukseen tukeutuvat ihmiset sanovat:
"En usko Jumalaan, uskon tieteeseen."
Tämä uskomus on jo levinnyt laajalti ympäri maailmaa.
Tiede on toisaalta järkeen, hypoteeseihin, tutkimukseen ja näyttöön perustuvaa selvitystä
mutta toisaalta se on myös uskomus- ja oppijärjestelmä tai maailmankuva.
Valitettavasti tieteellinen maailmankatsomus on rajoittanut ja estänyt
vapaan tiedonhankinnan, jonka kuuluisi olla tieteellisen toiminnan keskipisteenä.
1800-luvulta lähtien tiedettä on johdettu
uskomusjärjestelmällä ja maailmankuvalla,
joka muistuttaa käytännössä materialismia, filosofista materialismia.
Tieteet kuuluvat nykyään kaikilta osin materialistiselle maailmankatsomukselle.
Uskon, että kun pääsemme eroon tästä niin tieteet tulevat uudistumaan.
Kirjassani 'The Science Delusion - Tiedeharha', jonka nimi Amerikassa on 'Science Set Free'
otan kymmenen tieteen dogmia tai oletusta ja muutan ne kysymyksiksi,
jotta näkisimme kuinka hyvin ne kestävät tieteellisen tarkastelun.
Mikään niistä ei kestä kovinkaan hyvin.
Käyn ensin läpi nämä kymmenen ennakko-oletusta,
jonka jälkeen ehdin tarkastella yhtä tai kahta hieman tarkemmin.
Mutta käytännössä nämä yleisesti hyväksytyn maailmankuvan muodostavat 10 oppia ovat:
Yksi, luonto on mekaaninen tai konemainen, universumi on kuin kone.
Eläimet ja kasvit ovat kuin koneita, me olemme kuin koneita.
Itse asiassa me olemme koneita.
Richard Dawkinsin mukaan olemme "kömpelöjä robotteja",
ja aivomme ovat geneettisesti ohjelmoituja tietokoneita.
Toiseksi, aine on elotonta. Koko universumi koostuu elottomasta aineesta.
Tietoisuutta ei löydy tähdistä, galakseista, planeetoista, eläimistä, kasveista,
eikä meistä ihmisistäkään, jos teoria pitää paikkansa.
Joten mielen filosofiassa on yritetty viime vuosisatojen ajan
todistaa, ettemme ole tietoisia ollenkaan.
Siispä kaikki aine on tiedotonta, joten luonnonlait ovat muuttumattomia. Tämä on kolmas dogmi.
Luonnonlait ovat samoja nyt, kuin ne olivat Big Bangin aikana
ja ne tulevat pysymään muuttumattomina.
Myös luonnonvakioita pidetään muuttumattomina, minkä takia niitä nimitetäänkin 'vakioiksi'.
Neljäs oppi: aineen ja energian kokonaismäärät pysyvät muuttumattomina.
Määrät eivät koskaan muutu, poikkeuksena Big Bang, jolloin kaikki singahti käyntiin
tyhjästä täysin itsestään, yhdessä hetkessä.
Viidenneksi, luonto on tarkoitukseton, eikä luonnossa esiinny mitään tarkoituksia
ja evoluutioprosessit ovat tarkoituksettomia sekä vailla suuntaa.
Kuudenneksi, on olemassa vain materiaalista perintöä. Kaikki mitä perit on geeneissäsi
tai geenimuutoksissa, tai soluperimässä. Se on silti materiaalista.
Seitsemänneksi, muistot tallentuvat aivoihisi vain materiaalisina jälkinä.
Kaikki muistot ovat vain aivoissasi olevia fosforyloituja proteiineja hermopäätteissä.
Kukaan ei tiedä miten tämä toimii,
mutta kuitenkin tiedeyhteisö uskoo, että näin asian täytyy olla.
Kahdeksas kohta: mielesi on pääsi sisällä.
Kaikki tietoisuus on vain aivojesi toimintaa.
Kahdeksannesta kohdasta seuraa yhdeksäs: psyykkisiä ilmiöitä, kuten telepatiaa, ei ole.
Ajatuksesi ja aikeesi eivät voi vaikuttaa etäisesti,
koska mielesi on pääsi sisällä.
Siten kaikki todisteet telepatiasta ja vastaavista ovat illuusiota.
Ihmiset uskovat tällaisiin asioihin, koska eivät tunne tarpeeksi tilastoja
tai ovat sattumien ja toiveajattelun sokaisemia.
Kymmenes dogmi: vain mekanistinen lääketiede on oikeasti toimivaa.
Tämän vuoksi hallitukset rahoittavat vain sen tutkimuksia
ja hylkivät täydennys- ja vaihtoehtoisia terapiamuotoja.
Eiväthän sellaiset voi mitenkään toimia.
Ja jos toimivatkin niin se johtuu plasebo- vaikutuksesta, tai potilas olisi parantunut muutenkin.
Mutta teollinen lääketiede on ainoa, joka todella toimii.
Tämä maailmankuva on lähes kaikella sivistyneistöllä ympäri maailmaa.
Se on pohjana koulutusjärjestelmälle, terveyspalveluille, lääketieteen tutkimukselle
ja hallituksille. Se on oikeastaan koulutetun väestön oletusmaailmankuva.
Mutta mielestäni kaikki nämä dogmit ovat erittäin kyseenalaisia
eivätkä ne kestä tarkempaa tarkastelua.
Ensimmäinen idea oli, että luonnonlait ovat muuttumattomia.
Tämä on jäännös vanhasta maailmankuvasta ennen kuin Big Bang 1960-luvulla tuli kuvioihin.
Ajateltiin, että universumi on ikuinen ja sitä hallitsevat pysyvät matematiikan lait.
Big Bangin tultua oletukset säilyivät,
vaikka Big Bang loi käsityksen 14 miljardia vuotta vanhasta universumista,
joka kasvaa ja kehittyy koko ajan.
Se kasvaa, jäähtyy ja erilaiset rakenteet ja kuviot lisääntyvät sen sisällä.
Ajatus on, että kaikki luonnonlait olivat tarkkaan säädetyt Big Bangin hetkellä,
kuin jokin kosminen koodi.
Kuten ystäväni Terence McKenna sanoi,
"Moderni tiede perustuu ajatukseen: anna meille yksi ilmainen taikatemppu ja me selitämme loput."
Tuo yksi ihme on kaiken universumin aineen, energian ja lainalaisuuksien
ilmestyminen olemattomuudesta yhdessä hetkessä.
No, miksi kehittyvässä universumissa myös sen omat lait eivät kehittyisi?
Ihmistenkin lait tekevät niin, ja luonnon- lain idea perustuu vertaukseen ihmisen laista.
Vertaus lakiin on hyvin ihmiskeskeistä, sillä vain sivistyneillä ihmisillä on lakeja.
Kuten C. S. Lewis sanoi,
"Ajatus, että kivi pudotessaan noudattaa lakia tekee siitä henkilön, jopa kansalaisen."
Unohdamme helposti, että kyseessä on kuitenkin vertaus.
Kehittyvässä universumissa pidän enemmän tapojen ideasta.
Uskon, että luonnon säännöllisyydet riippuvat sen kehittyvistä tavoista.
Tämän idean toi esille 1900-luvun alussa
amerikkalainen filosofi C. S. Peirce.
Ajatus on saanut kannatusta monien filosofien keskuudessa
ja olen kehittänyt sen pohjalta tieteellisen hypoteesin,
morfisen resonanssin teorian,
joka pyrkii selittämään näitä luonnon kehittyviä tapoja.
Teorian mukaan kaikella luonnossa on jonkinlainen yhteinen muisti.
Resonanssia tapahtuu samankaltaisuuden mukaan.
Kun kirahvin alkio kasvaa äitinsä kohdussa
se virittyy aiempien kirahvien morfiseen resonanssiin
ja kerää tästä yhteisestä muistista, se kasvaa kuin kirahvi,
se käyttäytyy kuin kirahvi, koska se ammentaa tästä yhteisestä muistista.
Tietenkin sillä täytyy olla oikeat geenit, jotta muokataan oikeat proteiinit, mutta mielestäni geenit ovat yliarvostettuja.
Ne vastaavat vain eliön tuottamista proteiineista, eivät niiden muodosta tai käyttäytymisestä.
Joka lajilla on jokin yhteinen muisti, jopa kristallikiteillä.
Teorian perusteella uudenlaisella kristallikiteellä
ei alussa pitäisi olla mitään valmiita tottumuksia.
Mutta kun se kiteytyy, niin seuraavassa kiteessä pitäisi näkyä vaikutuksia ensimmäisestä,
jotka ovat havaittavissa ympäri maailmaa, kun teorian mukaan kiteytyminen helpottuu.
Kolmannella kerralla ensimmäisellä ja toisella kiteellä on vaikutus.
On itse asiassa todisteita, että uusien yhdisteiden kiteytyminen helpottuu kaikkialla,
juuri kuten teoria ennustaisi.
Teorian mukaan jos eläimelle opettaa tempun,
vaikkapa rotat Lontoossa oppivat uuden tempun,
niin saman lajin rottien pitäisi ympäri maailmaa oppia temppu nopeammin,
vain koska rotat ovat oppineet sen täällä.
Yllättävää kyllä, todisteita vastaavista tapahtumista on olemassa.
Tällainen on hypoteesini pähkinänkuoressa,
kaikki riippuu kehittyvistä tavoista, ei kiinteistä säännöistä.
Haluan myös käyttää hieman aikaa luonnonvakioihin,
koska niiden oletetaan olevan vakioita.
Asioita kuten gravitaatiovakio ja valon- nopeus pidetään luonnon perusvakioina.
Ovatko ne vakioita?
Kiinnostuin tästä ja aloin selvittämään asiaa.
Nämä vakiot löytyvät fysiikan käsikirjoista.
Niissä listataan vakiot ja voit tarkastaa sieltä niiden arvon.
Mutta halusin nähdä ovatko ne muuttuneet, joten hankin vanhoja käsikirjoja.
Menin Lontoon patenttitoimistoon,
jossa säilytettiin näitä vanhoja painoksia.
Yleensä ne heitetään pois, kun uusi painos ilmestyy.
Tarkastellessani kirjoja huomasin, että valonnopeus putosi vuosien 1928 ja 1945
välillä noin 20 kilometrillä sekunnissa.
Se on suuri pudotus sillä arvot annettiin hyvin pienellä virhemarginaalilla.
Ja kuitenkin arvo putosi kaikkialla maailmassa.
Ja kaikki saivat hyvin samankaltaisia tuloksia keskenään,
sitten vuonna 1948 arvo nousi jälleen
ja saatiin taas hyvin samanlaisia tuloksia.
En voinut käsittää, että mistä oikein on kyse,
joten menin tapaamaan metrologian johtajaa kansainväliseen fysiikan laboratorioon.
Metrologia on tieteenala, jossa mitataan vakioita.
Kysyin häneltä tästä asiasta, sanoin:
"Mitä tiedät tästä valonnopeuden putoamisesta vuosien 1928 ja 1945 välisenä aikana?"
Hän sanoi, "Voi ei,"
"olet löytänyt tieteenhistoriamme noloimman tapahtuman."
Kysyin, eikö valonnopeus olisi todella voinut pudota, millä olisi uskomattomia seurauksia.
Hän sanoi, "ei, ei se tietenkään oikeasti ole pudonnut, sillä sehän on vakio!"
No miten selität sitten sen, että kaikki havaitsivat sen kulkevan hitaammin
tuona ajanjaksona?
Tekaistiinko tuloksia, jotta ne täsmäisivät keskenään paremmin
ja kaikki oli vain fyysikoiden väärinkäsitystä?
"Emme mielellään käyttäisi sanaa tekaistu."
Kysyin, että mistä sitten pidätte?
Hän sanoi, "kutsumme sitä mieluummin intellektuelliksi synkronoinniksi."
Jos näin tapahtui niin mistä tiedämme, ettei niin ole käynyt tällä hetkellä
ja nykyarvot olisivatkin "intellektuellisti synkronoituja"?
Hän sanoi, "ei, me tiedämme ettei niin ole."
Kysyin, mistä sen voi tietää?
Hän sanoi, "no, olemme ratkaisseet sen pulman."
"Korjasimme valonnopeuden määritelmän vuonna 1972."
Joten se saattaa vielä muuttua?
"Kyllä, mutta emme huomaisi sitä, koska määrittelimme metrin valonnopeuden mukaan,"
"joten yksiköt vaihtuvat valonnopeuden mukana."
Hän vaikutti kovin tyytyväiseltä siihen, että he olivat saaneet korjattua ongelmansa.
Mutta entäs iso G?
Gravitaatiovakio tunnetaan isona G:nä, merkitään isolla kirjaimella.
Newtonin gravitaatiovakio. Se on vaihdellut yli 1,3 prosenttia viime vuosien aikana.
Se näyttäisi vaihtelevan paikasta ja ajasta toiseen.
Hän sanoi, "no, siinä on virheen mahdollisuus, ja ikävä kyllä isolla G:llä on isoja virheitä."
Kysyin, että entä jos ne todella muuttuvat.
Selvitin, kuinka ne lasketaan: tulokset mitataan eri laboratorioissa,
saadaan eri arvoja eri päivinä, ja sen jälkeen niistä otetaan keskiarvo.
Ja muut keskukset ympäri maailmaa tekevät samoin,
keskiarvot vaihtelevat paljonkin.
Lopuksi metrologian pääkomitea tapaa noin kymmenen vuoden välein
ja ottaa keskiarvon maailman kaikista tuloksista, josta saadaan ison G:n arvo.
Mutta entä jos G heilahtelee? Entä jos se muuttuu?
On jo näyttöä siitä, että se vaihtelee päivän ja vuoden mittaan.
Entä jos maa universumissa liikkuessaan menee pimeää ainetta sisältävien alueiden läpi
tai muut paikalliset muuttujat vaikuttavat asioihin? Ehkä kaikki vaihtelevat yhdessä.
Mitä jos nämä virheet nousevat ja laskevat yhdessä?
Yli 10 vuotta olen yrittänyt suostutella mittaustieteilijöitä katsomaan näitä tuloksia.
Yritän nyt suostutella heitä laittamaan ne internetiin,
päivämäärillä ja mittaustuloksilla varustettuna,
jotta näkisimme, että ovatko kaikki arvot ylhäällä yhdellä kertaa ja alhaalla toisella kertaa.
Jos näin on, niin tulokset saattavat muuttua yhdessä. Tämä kertoisi meille jo paljon.
Mutta kukaan ei ole tehnyt tätä, eikä teekään, koska G on vakio.
Vakiosta on turha etsiä muutoksia.
Tämä on hyvä esimerkki siitä, kun opillinen oletus itse asiassa estää kehityksen.
Itse uskon, että vakiot saattavat vaihdella aika merkittävästikin.
Tiukoissa rajoissa tosin, mutta kaikki voivat vaihdella.
Uskon, että jonain päivänä tiedejulkaisuissa ilmestyy viikottaisia vakioiden raportteja,
vähän kuin pörssikurssit sanomalehdissä.
Tällä viikolla iso G nousi hieman, elektronin varaus oli alhaalla ja valonnopeus pysyi vakaana
ja niin edelleen.
Tämä on vain eräs asioista, joissa vähemmän dogmaattinen ajattelu voisi vapauttaa keskustelua.
Suurimpia aiheita on mielen todellinen luonne,
joka on suurimpia ratkaisemattomia ongelmia.
Tiede ei vain tule toimeen sen totuuden kanssa, että olemme tietoisia.
Eikä se pysty käsittelemään sitä, että ajatukset eivät näytä olevan aivoissa.
Kaikki kokemuksemme eivät näyttäisi olevan vain aivoissa.
Kuvasi minusta ei näyttäisi olevan aivoissasi.
Silti virallinen käsitys on, että jossakin pääsi sisällä on pieni Rupert
ja kaikki muukin tässä huoneessa on pääsi sisällä.
Kokemuksesi ovat aivojesi sisällä.
Ajattelen, että näkö kattaa ulkoisen heijastuksen kuvista,
näkemäsi asiat ovat mielessäsi, mutta eivät pääsi sisällä.
Mielemme ulottuvat aivojemme ulkopuolelle yksinkertaisilla havainnoilla.
Uskon, että heijastamme havaintomme ulos ja nämä kuvat koskettavat katsomaamme.
Voinko vaikuttaa sinuun, jos katson sinua takaapäin etkä tiedä minun olevan siellä?
Voitko aistia tuijotukseni?
On paljon todisteita siitä, että näin olisi.
Tuijotetuksi tulemisen tunne on hyvin tavanomainen kokemus.
Viimeisin kokeellinen tutkimus itse asiassa ehdottaa sen olevan totta.
Sama näyttäisi pätevän eläimiin.
Ehkä se kehittyi saalistajan ja saaliin välisen suhteen pohjalta.
Saaliseläimet, jotka aistivat pedon katseen selviytyisivät paremmin kuin muut.
Tämä johtaisi aivan uudenlaisiin malleihin saalistajan ja saaliin ekologisesta yhteydestä
ja mielemme rajoista.
Katsoessani tähtiä ajattelen, että mielemme kurottaa koskettaakseen niitä
ja kirjaimellisesti levittäytyy tähtitieteellisen pitkiä välimatkoja.
Se ei vain ole päämme sisällä.
Voi vaikuttaa uskomattomalta, että tämä on 2000-luvun puheenaiheena.
Tiedämme niin vähän omasta mielestämme,
että havaintojemme luonne on kovimpia keskusteluita juuri nyt.
Ei ole aikaa käydä läpi muita dogmia, mutta ne ovat kaikki kyseenalaisia.
Jos niihin suhtautuu kriittisesti, uudet tutkimusalueet ja mahdollisuudet aukeavat.
Uskon, että kyseenalaistaessamme nämä tiedettä hidastaneet dogmit
tiede tulee kokemaan uudistumisen, Renessanssin.
Uskon täysin tieteen merkittävyyteen.
Olen viettänyt koko elämäni tutkijana ja tiedemiehenä, koko urani.
Mutta uskon, että pääsemällä näiden dogmien ylitse tiede voidaan elvyttää.
Tullakseen taas kiinnostavaksi ja toivottavasti elämää vahvistavaksi.