Najprv si pozrite video.
Áno, je to rozmiešané vajíčko,
ale keď sa naňho pozriete,
dúfam, že sa začnete cítiť
trochu nesvoji,
lebo si možno všimnete, že sa tu v skutočnosti deje to,
že to vajíčko sa začína sceľovať.
Teraz budete vidieť ako sa žĺtok a bielko od seba oddelili
a teraz sa vlejú späť do vajíčka.
Všetci v hĺbke našich sŕdc vieme,
že toto je spôsob akým funguje vesmír.
Rozmiešané vajíčko je kaša, chutná kaša, ale stále iba kaša.
Vajíčko je nádherná, sofistikovaná vec,
ktorá dokáže vytvoriť ešte sofistikovanejšie veci,
akými sú sliepky
a v hĺbke našich sŕdc vieme,
že vesmír sa nemení
z kaše smerom ku komplexnosti.
Tento inštinkt, ktorý máme v kostiach,
má skutočne oporu v jednom z najzákladnejších zákonov fyziky,
druhom termodynamickom zákone, zákone entropie.
Hovorí sa v ňom v podstate o tom,
že obvyklý sklon vesmíru
je prechádzať z usporiadanosti
a štruktúry
do neusporiadania a nedostatku štruktúry,
v podstate do kaše.
Toto video práve preto
vyzerá trochu zvláštne,
no aj tak,
pozrime sa okolo seba.
To, čo okolo seba vidíme,
je ohromujúca komplexnosť.
Eric Beinhocker odhaduje, že len v samotnom New Yorku
je na trhu viac ako 10 miliárd rozličných druhov produktov,
čo je stokrát viac, ako je druhov
na Zemi.
Obchoduje s nimi druh
s počtom takmer sedem miliárd jedincov,
ktorých spája obchod, cestovanie a internet
do nesmierne komplexného
globálneho systému.
Tu je veľký rébus.
Ako je možné
vo vesmíre
riadenom druhým zákonom termodynamiky
vytvoriť takú komplexnosť, ktorú som tu popísal,
takú komplexnosť, akú predstavujete vy, ja
a toto kongresové centrum?
Myslím, že odpoveď vyzerá tak,
že vesmír dokáže vytvoriť komplexnosť,
ale s veľkými ťažkosťami.
V obmedzených oblastiach
sa objavuje to, čo môj kolega Fred Spier
označuje ako ideálne podmienky,
kde nie je príliš horúco, ani príliš chladno,
a ktoré sú akurát vhodné na vytvorenie takejto komplexnosti.
Začnú sa objavovať trochu komplexnejšie veci
a tam, kde máte trochu komplexnejšie veci
sa môžu objavovať ešte trochu komplexnejšie veci.
Týmto spôsobom sa krok za krokom
vytvára komplexnosť.
Každá etapa je magická,
lebo vytvára dojem niečoho úplne nového,
čo sa vo vesmíre objavuje akoby odnikiaľ.
Takéto momenty označujeme vo veľkej histórii
ako hraničné momenty
a na každej hranici
to ide ťažšie.
Komplexné veci sa stávajú krehkejšími,
zraniteľnejšími,
ideálne podmienky začínajú byť prísnejšie
a je ťažšie
vytvoriť komplexnosť.
My ako nesmierne komplexné bytosti
teraz zúfalo potrebujeme poznať tento príbeh o tom,
ako vesmír vytvára komplexnosť
napriek druhému termodynamickému zákonu
a prečo komplexnosť
znamená zraniteľnosť
a krehkosť.
Toto je príbeh, ktorý rozprávame vo veľkej histórii.
Aby sme to však spravili, musíte urobiť niečo,
čo na prvý pohľad vyzerá úplne nemožné.
Musíte si pozrieť celú históriu vesmíru.
Tak poďme na to.
(Smiech)
Začnime tým, že sa na časovej osi posunieme späť
o 13,7 miliardy rokov
na začiatok času.
Okolo nás sa nič nenachádza.
Neexistuje ani len čas alebo priestor.
Predstavte si tú najtmavšiu, najprázdnejšiu vec
a predeľte ju nespočetne veľakrát.
Nachádzame sa práve tam.
Potom zrazu,
bum! Objaví sa vesmír, celý vesmír
a my sme prešli našu prvú hranicu.
Vesmír je maličký. Je menší ako atóm.
Je neuveriteľne horúci.
Obsahuje všetko, čo je vo vesmíre dnes,
takže si dokážete predstaviť, ako sa triešti
a rozpína ohromujúcou rýchlosťou.
Na počiatku je to iba škvrna,
ale veľmi rýchlo sa v tejto škvrne začnú objavovať rozličné veci.
Počas prvej sekundy
sa samotná energia roztriešti do rozličných síl,
vrátane elektromagnetickej a gravitačnej.
Energia robí aj niečo iné, veľmi magické.
Tuhne, aby utvorila hmotu,
kvarky, ktoré vytvoria protóny
a leptóny, medzi ktoré sa zaraďujú elektróny.
Všetko toto sa deje v prvej sekunde.
Teraz sa posunieme vpred o 380 000 rokov.
Je to dvojnásobne dlhšie, ako existencia ľudí na tejto planéte.
Začínajú sa objavovať jednoduché atómy
vodíka a hélia.
Chcem sa teraz na chvíľu zastaviť pri tomto okamihu,
380 000 rokov po vzniku vesmíru,
lebo o vesmíre v tomto štádiu
vieme naozaj veľa.
Vieme predovšetkým to, že bol nesmierne jednoduchý.
Skladal sa z obrovských mračien
atómov vodíka a hélia,
ktoré nemajú žiadnu štruktúru.
Sú naozaj takou vesmírnou kašou.
To však nie je celkom pravda.
Nedávne výskumy
s použitím satelitov ako WMAP
nám ukázali, že na tomto pozadí sú iba drobné rozdiely.
To, čo tu vidíte,
sú modré plochy, ktoré sú asi o tisícinu stupňa chladnejšie
ako tie červené.
Sú to nepatrné rozdiely,
ale aj tie boli dostatočné na to, aby sa vesmír posunul
do novej etapy budovania komplexnosti.
Funguje to takto.
Gravitácia je silnejšia tam,
kde je viac hmoty.
Tam, kde sú teda trochu hustejšie oblasti,
začína gravitácia koncentrovať mračná
atómov vodíka a hélia.
Dokážeme si tak predstaviť, ako sa raný vesmír rozpadá
do miliárd mračien.
Každé mračno je koncentrované,
gravitácia je silnejšia a hustota sa zväčšuje.
Uprostred každého mračna začína narastať teplota
a potom v centre každého z nich,
teplota presiahne hraničnú hodnotu
10 miliónov stupňov,
protóny sa začnú spájať,
nastáva obrovské uvoľnenie energie
a bum!
Máme naše prvé hviezdy.
Asi 200 miliónov rokov po Veľkom tresku
sa ich v celom vesmíre začínajú objavovať
miliardy.
Vesmír teraz vyzerá oveľa zaujímavejšie
a komplexnejšie.
Hviezdy vytvoria ideálne podmienky
na prekročenie dvoch nových hraníc.
Keď veľmi veľké hviezdy zomierajú,
vytvárajú také vysoké teploty,
že protóny sa začnú spájať do všemožných exotických kombinácií,
aby vytvorili všetky chemické prvky periodickej tabuľky.
Ak nosíte zlatý prsteň podobne ako ja,
tak ten bol vytvorený pri výbuchu supernovy.
Vesmír je teraz chemicky komplexnejší.
V chemicky komplexnejšom vesmíre
je možné vytvárať viac vecí.
To, čo sa začína diať, je,
že okolo mladých sĺnk,
mladých hviezd,
sa všetky tieto prvky kombinujú, víria sa,
energia hviezd ich mieša dokola,
vytvárajú častice, snehové vločky,
malé čiastočky prachu,
kamene, asteroidy
a nakoniec vytvárajú planéty a mesiace.
Takto vznikla naša slnečná sústava
pred štyri a pol miliardami rokov.
Skalnaté planéty ako naša Zem
sú značne komplexnejšie ako hviezdy,
lebo obsahujú oveľa rôznorodejšie materiály.
Teraz sme prešli štvrtú hranicu komplexnosti.
Teraz to začne byť tvrdšie.
Ďalšie štádium sem vnáša bytosti,
ktoré sú podstatne krehkejšie,
podstatne zraniteľnejšie,
ale tiež podstatne kreatívnejšie
a oveľa schopnejšie vytvárať ďalšiu komplexnosť..
Rozprávam, samozrejme,
o živých organizmoch.
Živé organizmy vytvára chémia.
Sme obrovské balenia chemikálií.
Chémia je ovládaná elektromagnetickou silou.
Tá pôsobí v menších mierkach ako gravitácia,
čo vysvetľuje, prečo ste vy a ja
menší ako hviezdy alebo planéty.
Takže aké sú ideálne podmienky pre túto chémiu?
Aké sú tie ideálne podmienky?
Predovšetkým potrebujete energiu,
ale nie príliš.
V jadre hviezdy sa nachádza tak veľa energie,
že akékoľvek atómy, ktorý sa spoja sa okamžite rozdelia.
Nesmie jej byť však ani primálo.
V medzigalaktickom priestore je tak málo energie,
že atómy sa nemôžu spájať.
To, čo potrebujete, je akurátne množstvo
a planéty, ako sa ukazuje, jej majú primerane veľa,
pretože sú blízko k hviezdam, ale nie príliš blízko.
Takisto potrebujete vysokú rozmanitosť chemických prvkov
a tiež tekutinu, ako napríklad vodu.
Prečo?
Nuž, atómy v plynoch okolo seba prejdú tak rýchlo,
že sa nemôžu dať dokopy.
V pevných látkach
sú atómy zakliesnené jeden do druhého a nemôžu sa hýbať.
V tekutinách
sa môžu križovať, pritisnúť sa k sebe
a spájať, aby vytvorili molekuly.
Kde teraz nájdete takéto ideálne podmienky?
Planéty sú skvelé
a naša Zem
bola takmer dokonalá.
Bola v správnej vzdialenosti od svojej hviezdy,
aby mala obrovské oceány voľne rozptýlenej vody.
Hlboko pod týmito oceánmi
v puklinách zemskej kôry
máte teplo, ktoré presakuje zvnútra Zeme
a sú tu aj veľmi rozmanité chemické prvky.
V týchto hlbokomorských otvoroch
sa začala diať fantastická chémia
a atómy sa spájali do všemožných neobyčajných kombinácií.
Samozrejme, život je viac
ako len neobyčajná chémia.
Ako stabilizujete
takéto obrovské molekuly,
ktoré sa zdajú byť životaschopné?
Život práve tu predstavuje
úplne nový trik.
Nestabilizujete jednotlivca,
ale stabilizujete predlohu,
vec, ktorá nesie informácie
a tejto predlohe dovolíte, aby sa kopírovala.
DNA je, samozrejme,
nádherná molekula,
ktorá obsahuje tieto informácie.
Budete dobre poznať dvojzávitnicu DNA.
Každá priečka obsahuje informácie.
DNA tak obsahuje informácie o tom,
ako vytvoriť živé organizmy.
DNA tiež kopíruje samú seba.
Kopíruje sa
a predlohy rozptyľuje po celom oceáne.
Informácie sa tak rozširujú.
Všimnite si, že informácie sa stali súčasťou nášho príbehu.
Skutočná krása DNA
je však v jej nedokonalostiach.
Keď sa kopíruje,
na jednej jej priečke z miliardy
sa zvykne vyskytnúť chyba.
Znamená to,
že DNA sa vskutku učí.
Hromadí nové spôsoby vyvárania živých organizmov,
pretože niektoré z týchto chýb fungujú.
DNA sa teda učí
a vytvára väčšiu rozmanitosť a väčšiu komplexnosť.
Môžeme vidieť, že sa to deje posledné 4 miliardy rokov.
Väčšinu toho času života na Zemi
boli živé organizmy relatívne jednoduché,
jednotlivé bunky.
Boli však veľmi rozmanité
a vnútri veľmi komplexné.
Potom sa asi pred 600 až 800 miliónmi rokov
objavujú mnohobunkové organizmy.
Dostávate huby, ryby,
rastliny,
obojživelníky, plazy
a potom, samozrejme, dinosaury.
Občas dochádza ku katastrofám.
Pred 65 miliónmi rokov
dopadol na Zem
blízko Yucatánskeho polostrova asteroid,
čím sa vytvorili podmienky, ktoré sa rovnajú tým pri nukleárnej vojne
a dinosaury boli vyhubené.
Strašná správa pre dinosaury,
ale skvelá správa pre našich predkov z triedy cicavcov,
ktorým sa v prázdnej medzere po dinosauroch
darilo veľmi dobre.
My, ľudské bytosti,
sme časťou tohto kreatívneho evolučného pulzovania,
ktoré začalo pred 65 miliónmi rokov
pádom asteroidu.
Ľudia sa objavujú pred 200 000 rokmi
a myslím, že to rátame
ako ďalšiu hranicu v tomto skvelom príbehu.
Dovoľte mi vysvetliť, prečo je to tak.
Videli sme, že DNA sa učí v tom zmysle,
že hromadí informácie.
Je však taká pomalá.
DNA hromadí informácie
náhodnými chybami,
z ktorých niektoré jednoducho náhodou fungujú.
DNA však v skutočnosti vytvorila rýchlejší spôsob učenia.
Vytvorila organizmy s mozgami
a tieto organizmy sa môžu učiť v reálnom čase.
Hromadia informácie a učia sa.
Je však smutné,
že keď zomrú, informácie umierajú spolu s nimi.
To, čo ľudí odlišuje,
je ľudský jazyk.
Sme obdarení jazykom, systémom komunikácie,
ktorý je taký mocný a taký presný,
že môžeme tak veľmi precízne zdieľať to, čo sme sa naučili,
že sa to môže hromadiť v kolektívnej pamäti.
Znamená to,
že to dokáže prežiť jednotlivcov, ktorí sa tieto informácie naučili
a hromadiť sa z generácie na generáciu.
Preto sme my ako druhy takí kreatívni
a takí mocní,
a preto máme dejiny.
Vyzerá to tak, že sme jediným druhom za posledné 4 miliardy rokov,
ktoré majú tento dar.
Nazývam to schopnosťou
kolektívneho učenia.
Je tým, čo nás odlišuje.
Môžeme ju vidieť pri práci
v najranejších etapách dejín človeka.
Vyvinuli sme sa ako druh
v kraji saván v Afrike,
ale potom vidíte ľudí, ako migrujú do nových typov prostredí,
do púští, džunglí,
do sibírskej tundry počas doby ľadovej,
čo je veľmi, veľmi náročné prostredie,
do Severnej a Južnej Ameriky, do Austrálie.
Každá migrácia v sebe zahŕňala učenie,
učenie nových spôsobov využívania prostredia,
nových spôsobov vyrovnávania sa s ich okolím.
Potom pred 10 000 rokmi
sa ľudia využitím náhlej zmeny v globálnej klíme
s koncom poslednej doby ľadovej
naučili obrábať pôdu a chovať zvieratá.
Pestovanie rastlín a chov zvierat bolo energetickou zlatou baňou.
Využitím tejto energie
sa ľudská populácia znásobovala.
Spoločnosti ľudí sa zväčšovali, hustli
a boli prepojenejšie.
Ľudia sa potom asi pred 500 rokmi
začali globálne spájať
pomocou lodnej dopravy, vlakov,
telegrafu, internetu
až doteraz, keď to vyzerá tak, že sme vytvorili
jediný globálny mozog
približne siedmych miliárd jednotlivcov.
Tento mozog sa učí rýchlosťou svetla
a v posledných 200 rokoch sa stalo niečo iné.
Narazili sme na ďalšiu energetickú zlatú baňu
vo fosílnych palivách.
Fosílne palivá spolu s kolektívnym učením
vysvetľujú ohromujúcu komplexnosť,
ktorú okolo nás vidíme.
Sme teda tu,
späť v kongresovom centre.
Boli sme na ceste, ceste späť,
ktorá trvala 13,7 miliardy rokov.
Dúfam, že súhlasíte, že je to silný príbeh.
Je to príbeh, v ktorom ľudia hrajú
úžasnú a kreatívnu úlohu.
Má v sebe však aj varovania.
Kolektívne učenie je veľmi, veľmi mocná sila
a nie je jasné,
či ju my ľudia máme pod kontrolou.
Veľmi jasne si pamätám, keď som ako dieťa vyrastal v Anglicku,
ako sa žilo počas Kubánskej raketovej krízy.
Počas niekoľkých dní to vyzeralo tak,
že sa celá biosféra
nachádza na pokraji zničenia.
Rovnaké zbrane tu stále existujú
a stále sú odistené.
Ak sa tejto pasci vyhneme,
čakajú na nás ďalšie.
Fosílne palivá spaľujeme takou rýchlosťou,
až sa zdá, že podkopávame ideálne podmienky,
ktoré umožnili ľudským civilizáciám
prekvitať počas posledných 10 000 rokov.
To, čo veľká história môže spraviť, je,
že nám ukáže podstatu našej komplexnosti a krehkosti
a nebezpečenstvá, ktorým čelíme,
ale tiež nám môže ukázať
našu silu pomocou kolektívneho učenia.
Teraz na záver
chcem toto.
Chcem, aby môj vnuk Daniel,
jeho priatelia a jeho generácia
na celom svete
poznali príbeh veľkej histórie
a aby ju poznali tak dobre,
že pochopia
obe výzvy a príležitosti,
ktorým čelíme.
Naša skupina preto vytvára
voľne prístupný stručný prehľad
veľkej histórie
pre stredoškolských študentov na celom svete.
Veríme, že veľká história
bude pre nich veľmi podstatný intelektuálny nástroj,
pretože Daniel a jeho generácia
čelia obrovským výzvam
a tiež obrovským príležitostiam,
ktoré pred nimi stoja v tomto hraničnom momente
v histórii našej krásnej planéty.
Ďakujem vám za pozornosť.
(Potlesk)