תחילה סרטון.
כן, זו ביצה מקושקשת.
אבל ככל שתסתכלו עליה,
אני מקווה שתתחילו לחוש
מעט אי-נוחות.
מכיוון שאולי תשימו לב שמה שבעצם קורה כאן
הוא שהביצה מסתדרת מחדש בעצמה.
עכשיו תראו שהחלמון והחלבון מתפרדים.
וכעת הם עומדים להישפך בחזרה לביצה.
אבל עמוק בתוך ליבנו כולנו יודעים
שלא כך פועל היקום.
ביצה מקושקשת היא דייסתית, דייסה טעימה, אבל עדיין דייסה.
ביצה לעומתה, היא דבר יפה, מורכב
שמסוגלת ליצור דברים אף יותר מורכבים,
כמו תרנגולות.
ועמוק בתוך ליבנו אנו יודעים
שהיקום לא נע
מדייסה אל מורכבות.
בעצם, תחושת הבטן הזו
משתקפת באחד מהחוקים היסודיים ביותר בפיזיקה,
החוק השני של תרמודינמיקה, או חוק האנטרופיה.
מה שהוא אומר בעיקרון
הוא שהנטיה הכללית של היקום
היא לנוע מסדר
ומבניות
אל חוסר סדר, חוסר מבניות --
למעשה, אל דייסתיות.
וזו הסיבה מדוע הסרטון הזה
משרה תחושה קצת מוזרה.
ובכל זאת,
הביטו סביבנו.
מה שאנו רואים סביבנו
זו מורכבות מדהימה.
אריק ביינהוקר מעריך שבעיר ניו-יורק לבדה
נסחרים כ-10 מיליארד מוצרי-צריכה שונים.
שזה פי מאות ממספר כל המינים
הקיימים על כדור-הארץ.
והם נסחרים בידי מין
שמספר פרטיו מגיע לכמעט 7 מיליארד נפשות
המקושרים באמצעות מסחר, נסיעות והאינטרנט
אשר יוצרים מערכת גלובלית
בעלת מורכבות כבירה.
אז הנה חידה סבוכה:
ביקום הנשלט על-ידי
החוק השני של תרמודינמיקה,
כיצד זה ייתכן
שתיווצר אותה רמת מורכבות שתיארתי --
אותה רמת מורכבות המופיעה בכם ובי
וגם במרכז הכנסים?
ובכן, התשובה מסתבר,
היא שהיקום יכול ליצור מורכבות,
אבל מתוך קושי רב.
בכיסים מופרדים,
שבהם מופיעים מה שעמיתי, פרד ספייר,
מכנה "תנאי זהבית" --
לא חם מדי, לא קר מדי;
שבדיוק מתאימים ליצירת מורכבות.
ואז מופיעים דברים טיפה יותר מורכבים.
והיכן שיש דברים טיפה יותר מורכבים,
ניתן לקבל דברים עוד טיפה יותר מורכבים.
וכך נבנית מורכבות
שלב אחר שלב.
כל שלב הוא בעל קסם
מאחר והוא יוצר את הרושם של משהו חדש לגמרי
שצץ כמעט משום מקום ביקום.
אנו מתיחסים בהיסטוריה הגדולה לרגעים הללו
בתור רגעי סף.
ובכל סף,
הדברים נעשים קשים יותר.
הדברים המורכבים הם יותר שבריריים,
יותר פגיעים,
תנאי הזהבית הופכים ליותר מחמירים,
וזה יותר קשה
ליצור מורכבות.
אנו בתור יצורים מורכבים באופן קיצוני,
זקוקים נואשות לידיעת קורות אלה
של כיצד היקום יוצר מורכבות,
למרות החוק השני,
ומדוע מורכבות
פירושה פגיעות
ושבריריות.
ואלה הקורות שאנו מספרים בהיסטוריה הגדולה.
אבל כדי לבצע זאת, עלינו לעשות משהו
אשר במבט ראשון עלול להיראות כבלתי-אפשרי בעליל.
יש לסקור את מלוא ההיסטוריה של היקום.
אז הבה נעשה זאת.
(צחוק)
נתחיל בגלגול הזמן אחורה,
מלפני 13.7 מיליארד שנה
אל תחילת הזמן.
אין כלום מסביבנו.
אין אפילו זמן וחלל.
דמיינו את החשוך ביותר והריק ביותר שאתם מסוגלים
ותעלו את זה בחזקה מיליוני פעם
וזה המצב שאנו נמצאים בו.
ואז פתאום,
פיצוץ! יקום מופיע, היקום כולו.
וחצינו את הסף הראשון שלנו.
היקום זעיר; הוא קטן יותר מאטום.
הוא חם באופן בל-יתואר.
הוא מכיל את כל מה שנמצא ביקום היום,
ולכן ניתן לדמיין שהוא מבעבע,
והוא מתפשט במהירות מטורפת.
ותחילה הכל מטושטש,
אבל במהרה מופיעים עצמים נבדלים בתוך הטשטוש.
בתוך השניה הראשונה,
האנרגיה עצמה מתפצלת לכוחות נבדלים
כולל האלקטרומגנטיות והכבידה.
ואנרגיה עושה עוד משהו נוסף קסום,
היא מתעבה ויוצרת חומר --
קווארקים שיוצרים פרוטונים
ולפטונים הכוללים אלקטרונים.
וכל זה קורה בשניה הראשונה.
כעת ננוע 380,000 שנה קדימה.
זה כפליים מהזמן של קיום האדם על כדור-הארץ.
וכעת מופיעים אטומים פשוטים
של מימן והליום.
עכשיו ברצוני לעצור לרגע,
380,000 שנים לאחר היווצרות היקום,
מפני שאנו יודעים די הרבה
על היקום באותו שלב.
קודם כל אנו יודעים שהוא היה פשוט ביותר.
הוא היה מורכב מעננים ענקיים
של אטומי מימן והליום,
ולא היתה להם צורה מוגדרת.
הם היו מין דייסה קוסמית.
אבל זה לא לגמרי נכון.
מחקרים אחרונים
שנעשו באמצעות לוויינים כמו WMAP
הראו שלמעשה קיימים הבדלים זעירים ברקע שלהם.
מה שרואים כאן,
האזורים הכחולים קרים באלפית המעלה
מאשר האזורים האדומים.
ישנם הבדלים זעירים,
אבל זה היה מספיק כדי שהיקום יעבור
לשלב הבא של בניית המורכבות.
וכך זה עובד.
כבידה משפיעה יותר
היכן שיש יותר חומר.
לכן היכן שיש אזורים טיפה יותר צפופים,
הכבידה מתחילה לדחוס עננים
של אטומי מימן והליום.
לכן אפשר לדמיין את היקום הצעיר מתחלק
למיליארדי עננים.
וכל ענן נדחס,
הכבידה מתחזקת ככל שהצפיפות עולה,
הטמפרטורה מתחילה לעלות במרכזו של כל ענן,
ואז, במרכזו של כל ענן,
הטמפרטורה מתחילה לחצות את הסף
של 10 מיליון מעלות,
פרוטונים מתחילים להתחבר,
ויש שיחרור של אנרגיה עצומה,
וטראח!
יש לנו כוכבים ראשונים.
כ-200 מיליון שנה לאחר המפץ הגדול,
מתחילים להופיע כוכבים בכל רחבי היקום,
מיליארדים כאלה.
וכעת היקום הרבה יותר מעניין
ויותר מורכב.
הכוכבים יבראו את תנאי הזהבית
לחציית שני ספים חדשים.
כאשר כוכבים מאוד מסיביים מסיימים את חייהם,
הם יוצרים טמפרטורות כה גבוהות
שפרוטונים מתחילים להתאחד וליצור כל מיני צירופים מעניינים,
וכך נוצרים כל היסודות שבטבלה המחזורית.
אם כמוני, גם אתם שמים טבעת זהב,
היא נוצרה בהתפוצצות של סופרנובה.
כך שכעת היקום יותר מורכב כימית.
וביקום המורכב יותר כימית,
יש יותר אפשרויות לעשות דברים.
ומה שמתחיל לקרות
הוא שסביב שמשות צעירות,
כוכבים צעירים,
כל היסודות האלה משתלבים, מתערבלים,
האנרגיה של הכוכב בוחשת אותם,
הם יוצרים חלקיקים, יוצרים פתיתים,
הם יוצרים גרגירי אבק קטנים,
יוצרים סלעים, יוצרים אסטרואידים,
ובסוף הם יוצרים כוכבי-לכת וירחים.
ובאופן זה נוצרה מערכת השמש שלנו,
לפני ארבע וחצי מיליארד שנים.
כוכבי-לכת סלעיים כמו הארץ שלנו
הם מורכבים יותר משמעותית מכוכבים
מכיוון שהם מכילים מגוון הרבה יותר רחב של חומרים.
כך שחצינו את הסף הרביעי של מורכבות.
עכשיו הולך להיות יותר קשה.
השלב הבא מציג ישויות
השבריריות יותר משמעותית,
הפגיעות יותר משמעותית,
אך הרבה יותר יצירתיות
ומסוגלות לברוא מורכבות גדולה יותר.
אני מדבר כמובן
על יצורים חיים.
כימיה יוצרת יצורים חיים.
אנחנו חבילות ענקיות של כימיקלים.
כימיה נשלטת על-ידי כוחות אלקטרומגנטיים
הפועלים בטווחים יותר קטנים מאשר הכבידה,
דבר המסביר מדוע אני ואתם
קטנים יותר מהכוכבים או כוכבי-הלכת.
אז מה הם התנאים האידאליים לכימיה?
מה הם תנאי זהבית?
הראשון, צריך אנרגיה,
אבל לא יותר מדי.
במרכזם של כוכבים, יש יותר מדי אנרגיה,
כך שאטומים הנוצרים פשוט יתפרקו בחזרה.
אבל גם לא פחות מדי.
בחלל הבין-גלקטי, יש כה מעט אנרגיה
שאטומים לא יכולים להיווצר.
ומה שאנו צריכים זו בדיוק הכמות הנכונה,
ומסתבר שכוכבי-לכת הם הדבר הנכון,
מכיוון שהם קרובים לכוכבים, אבל לא יותר מדי קרובים.
צריך גם מגוון רחב של יסודות כימיים,
וצריך נוזל, כגון מים.
מדוע?
כי בגזים, אטומים חולפים האחד על-פני השני כה מהר
שהם אינם יכולים להתחבר.
במוצקים,
האטומים דבוקים ביחד, לכן הם לא יכולים לנוע.
בנוזלים,
הם יכולים לשייט ולהתגפף
ולהתחבר כדי ליצור מולקולות.
אז היכן מוצאים תנאי זהבית שכאלה?
כוכבי-לכת מאוד מתאימים,
וכדור-הארץ הקדום שלנו
היה כמעט מושלם.
הוא היה במרחק הנכון מהשמש שלו
כך שישא עליו אוקינוסים ענקיים של מים נוזליים.
ועמוק מתחת לאוקינוסים הללו,
בסדקים שבקרום הארץ,
יש לנו דליפת חום מתוך כדור-הארץ,
ויש לנו מגוון של יסודות כימיים.
כך שבפתחי היציאה העמוקים באוקינוסים,
החלו להתחולל תגובות כימיות פנטסטיות,
ואטומים התחברו בכל מיני קשרים אקזוטיים.
אבל ברור שחיים הם יותר
מאשר סתם כימיה אקזוטית.
כיצד מייצבים
את אותן מולקולות ענקיות
הנראות כמתאימות?
כאן תופעת החיים שולפת
תכסיס חדש לגמרי.
אין צורך לייצב את הפרט;
מייצבים את התבנית,
את הדבר אשר נושא מידע,
ומאפשרים לתבנית להעתיק את עצמה.
ו-DNA, כמובן,
היא המולקולה המקסימה
אשר מכילה אותו מידע.
אתם תכירו את הסליל הכפול של DNA.
כל שלב מכיל מידע.
אז DNA מכיל מידע
על כיצד ליצור יצור חי.
ו-DNA גם מעתיק את עצמו.
הוא מעתיק את עצמו
ומפזר את התבניות ברחבי האוקינוס.
כך נפוץ המידע.
שימו לב שמידע הפך לחלק מהסיפור שלנו.
היופי האמיתי של DNA בכל אופן
נמצא בפגמים שלו.
בעודו מעתיק את עצמו,
פעם במיליארד שלבים,
עשויה להופיע שגיאה.
והמשמעות של זה
היא ש-DNA למעשה לומד.
הוא צובר דרכים חדשות ליצירת יצורים חיים
מפני שחלק מהשגיאות עובדות נכון.
כך ש-DNA לומד
ובונה מגוון יותר גדול ומורכבות יותר גדולה.
ואנו רואים זאת קורה במשך 4 מיליארד השנים האחרונות.
רוב הזמן של קיום החיים על הארץ,
היצורים החיים היו פשוטים יחסית --
חד-תאיים.
אבל היה להם מגוון רחב,
ומבפנים, מורכבות גדולה.
ואז לפני כ-600 עד 800 מיליון שנה,
הופיעו יצורים רב-תאיים.
הופיעו פטריות, דגים,
צמחים,
דו-חיים, זוחלים,
ולאחר-מכן, דינוזאורים.
ומפעם לפעם, יש אסונות.
לפני 65 מיליון שנה,
אסטרואיד פגע בכדור-הארץ
ליד חצי-האי יוקאטן,
ויצר תנאים הדומים לאלו של מלחמה גרעינית,
וכך הדינוזאורים נמחו מעל פני-האדמה.
חדשות נוראיות עבור הדינוזאורים.
אבל חדשות נפלאות עבור אבות-אבותינו היונקים
שהחלו לשגשג
במקומות שנשארו ריקים מדינוזאורים.
ואנו בני-האדם,
מהווים חלק מאותה פעימה אבולוציונית יוצרת
אשר החלה לפני 65 מיליון שנה
עם פגיעת האסטרואיד.
האדם הופיע לפני כ-200,000 שנה.
ואני מאמין שגם אנו מהווים
מין סף בהיסטוריה הגדולה הזו.
ברשותכם אסביר מדוע.
ראינו ש-DNA לומד במובן זה
שהוא צובר מידע.
אבל זה כל-כך איטי.
DNA צובר מידע
באמצעות טעויות אקראיות,
שבמקרה חלקן עובדות טוב.
אבל DNA יצר בהדרגה דרך יותר מהירה ללמוד;
הוא יצר יצורים עם מוחות,
ואותם היצורים יכולים ללמוד בזמן-אמת.
הם צוברים מידע, הם לומדים.
הדבר העצוב הוא
שכאשר הם מתים, המידע מת איתם.
אבל מה שעושה בני-אדם לשונים
היא השפה האנושית.
בורכנו בשפה, שיטה להתקשרות,
כה חזקה וכה מדוייקת
שאנו יכולים לחלוק את מה שלמדנו בדיוק כזה
שזה יכול להצטבר בזיכרון הקולקטיבי.
ומשמעות הדבר
היא שזה יכול להתקיים אחרי לכתו של מי שצבר
את אותו מידע, ושזה יכול להצטבר מדור לדור.
וזו הסיבה מדוע, בתור מין, אנו כה יצירתיים
וכה עוצמתיים,
וזו הסיבה שיש לנו היסטוריה.
נראה שאנו המין היחידי ב-4 מיליארד השנים
שזכה במתנה זו.
אני קורא ליכולת זו
לימוד קולקטיבי.
זה מה שהופך אותנו לשונים.
אנו רואים אותו בפעולה בשלבים
המוקדמים ביותר של היסטוריה אנושית.
התפתחנו כמין
על אדמות הסוואנה של אפריקה,
אבל אחר-כך רואים בני-אדם נודדים לסביבות חדשות --
למדבריות, ליערות,
אל תוך הערבות הקפואות של סיביר --
סביבות קשות ביותר --
ליבשת אמריקה, אסיה-אוסטרליה.
כל נדידה הביאה איתה לימוד --
לימוד דרכים חדשות לניצול הסביבה,
דרכים חדשות להתמודדות עם הסביבה.
ואז לפני 10,000 שנה,
תוך ניצול שינוי פתאומי באקלים העולמי
עם סיום עידן הקרח האחרון,
בני-אדם למדו לעבד אדמה.
עיבוד אדמה היה "מכרה זהב" של אנרגיה.
ובניצול אותה אנרגיה,
אוכלוסיית האדם התרבתה.
קהילות האדם גדלו והפכו לצפופות יותר,
למקושרות יותר.
ואז לפני כ-500 שנה,
אנשים החלו להתחבר גלובלית
באמצעות ספינות, רכבות,
טלגרף, אינטרנט.
נכון להיום, נראה שאנו יצרנו
מוח גלובלי אחד
של כמעט 7 מיליארד אנשים.
והמוח לומד במהירות מואצת.
וב-200 השנים האחרונות, קרה משהו אחר:
נתקלנו ב"מכרה זהב" נוסף של אנרגיה
שהוא דלק ממאובנים.
כך שדלק ממאובנים ולימוד קולקטיבי ביחד
מסבירים את המורכבות עוצרת-הנשימה
שאנו רואים סביבנו.
אז, הנה אנחנו
שוב במרכז הכנסים.
היינו במסע, מסע בחזרה,
של 13.7 מיליארד שנים.
אני מקוה שאתם מסכימים שזהו סיפור בעל עוצמה.
זהו סיפור בו בני-אדם
ממלאים תפקיד יצירתי מופלא.
אבל הוא מכיל גם אזהרות.
לימוד קולקטיבי הוא כח בעל עוצמה רבה,
וזה כלל לא מובן מאליו
שאנו בני-האדם שולטים בו.
אני זוכר מאוד בצבעוניות בתור ילד הגדל באנגליה,
החי בזמן משבר הטילים בקובה.
במשך כמה ימים,
כדור הארץ כולו
נראה על סף הכחדה.
ואותם כלי-נשק עדיין נמצאים איתנו,
והם עדיין טעונים.
אם נצליח להתחמק ממלכודת זו,
ישנן אחרות הממתינות לנו.
אנו שורפים דלקים ממאובנים בקצב כזה
שנראה כאילו אנו מחבלים בתנאי הזהב
שאיפשרו לציוויליזציות האנושיות
לשגשג במשך 10,000 השנים האחרונות.
אז מה שההיסטוריה הגדולה יכולה לעשות
זה להראות לנו את אופי המורכבות והשבריריות שלנו
ואת הסכנות האורבות לנו,
אבל היא גם יכולה להראות לנו
את עוצמתנו שבלימוד הקולקטיבי.
ולבסוף,
זה מה שאני רוצה.
אני רוצה שנכדי, דניאל
וחבריו והדור שלו,
בכל העולם,
שיכירו את הסיפור של ההיסטוריה הגדולה,
ושידעו אותו כל-כך טוב
שהם יבינו
הן את האתגרים העומדים בפנינו
והן את ההזדמנויות העומדות בפנינו.
ולכן קבוצה מאיתנו
בונה כעת תוכנית לימודים חינמית ברשת
בנושא ההיסטוריה הגדולה
בשביל תלמידי תיכון בכל העולם.
אנו מאמינים שההיסטוריה הגדולה
תהווה כלי אינטלקטואלי חיוני עבורם,
כאשר דניאל והדור שלו
יעמדו בפני אתגרים עצומים
וגם בפני הזדמנויות עצומות
הממתינות להם ברגע הסף הזה
בהיסטוריה של כדור-הארץ היפייפה שלנו.
אני מודה לכם על ההקשבה.
(מחיאות כפיים)