אז הסיפור המדהים:
זה מתחיל לפני כ-40 שנה,
כאשר אימי ואבי הגיעו לקנדה.
אימי עזבה את נירובי, קניה.
אבי עזב כפר קטן מחוץ לאמריטסר, הודו.
והם הגיעו לכאן בסוף שנות ה-60.
הם התיישבו בפרבר עלוב בערך שעה מזרחית לטורונטו.
והתיישבו לחיים חדשים.
הם ראו את רופא השניים הראשון שלהם,
הם אכלו את ההמבורגר הראשון שלהם,
ונולדו להם הילדים הראשונים שלהם.
אחותי ואני
גדלנו כאן,
והייתה לנו ילדות שקטה ומאושרת.
היתה לנו משפחה קרובה,
חברים טובים, רחוב שקט.
גדלנו ולקחנו כמובן מאליו
הרבה דברים שהורי לא יכלו לקחת כמובן מאליו
כאשר הם גדלו --
דברים כגון חשמל קבוע
בבתים שלנו,
דברים כמו בתי ספר מעבר לרחוב
ובתי חולים במורד הרחוב
וארטיקים בחצר האחורית.
גדלנו והתבגרנו.
אני הלכתי לבית ספר תיכון.
סיימתי בגרות.
עזבתי את הבית, מצאתי עבודה,
מצאתי נערה, התיישבתי --
ואני מבין שזה נשמע כמו מערכון גרוע או שיר של קט סטיבנס.
(צחוק)
אבל החיים היו די טובים.
החיים היו די טובים.
2006 היתה שנה נהדרת.
תחת שמים תכולים ובהירים ביולי באזור היין של אונטריו,
התחתנתי,
מוקף ב-150 בני משפחה וחברים,
2007 היתה שנה נהדרת.
סיימתי את בית הספר,
ויצאתי למסע דרכים עם שניים מחברי הקרובים ביותר.
הנה תמונה שלי וחברי, כריס,
על חוף האוקינוס השקט.
ממש ראינו כלבי ים מחוץ לחלון המכונית שלנו,
ועצרנו כדי לצלם אותם
ואז הסתרנו אותם עם הראשים הענקיים שלנו.
(צחוק)
אז אתם לא ממש יכולים לראות אותם,
אבל זה היה עוצר נשימה,
האמינו לי.
(צחוק)
2008 ו-2009 היו קצת יותר קשות.
אני יודע שהן היו קשות להרבה אנשים,
לא רק לי.
ראשית, החדשות היו כל כך כבדות.
הן עדיין כבדות, וזה היה כבד גם קודם לכן,
אבל כאשר אתם פותחים עיתון, כאשר אתם מדליקים את הטלוויזיה,
זה היה על כיפות קרח שנמסות,
מלחמות מתחוללות ברחבי העולם,
רעידות אדמה, הוריקנים
והכלכלה שרחשה על סף התמוטטות,
ואז לבסוף אכן התמוטטה,
וכל כך הרבה מאיתנו מאבדים את הבתים שלנו,
או את העבודות שלנו,
או את כספי הפרישה שלנו,
או את החיות שלנו.
2008, ו-2009 היו כבדות עבורי גם מסיבה נוספת.
עברתי הרבה בעיות אישיות באותו הזמן.
הנישואין שלי לא הלכו טוב,
והתרחקנו יותר ויותר.
יום אחד אישתי באה הביתה מהעבודה
אזרה אומץ, דרך הרבה דמעות,
לדבר שיחה כנה.
ואמרה, "אני לא אוהבת אותך יותר."
וזה היה אחד הדברים הכי כואבים ששמעתי
ובודאי הכי שובר לבבות שאי פעם שמעתי,
עד שחודש אחד אחר כך,
שמעתי משהו אפילו יותר שובר לבבות.
חברי כריס, שהראתי הרגע תמונה שלו,
נאבק במחלת נפש כבר זמן מה.
ולאלה מכם
שחייהם נפגעו על ידי מחלת נפש,
אתם יודעים עד כמה הדבר יכול להיות קשה.
דיברתי איתו בטלפון ב-10:30 בלילה
בליל יום ראשון.
דיברנו על תכנית טלוויזיה שראינו באותו ערב.
וביום שני בבוקר, גיליתי שהוא נעלם.
מאד עצוב, הוא התאבד.
וזה היה זמן מאד כבד.
וכאשר העננים השחורים הללו הקיפו אותי,
והיה לי מאד מאד קשה
לחשוב על משהו טוב,
אמרתי לעצמי שאני ממש חייב דרך
להתמקד על החיובי איך שהוא.
אז חזרתי מעבודה הביתה ערב אחד,
והתחברתי למחשב,
והתחלתי אתר רשת זעיר
שנקרא אלף-דברים-מדהימים.קום
ניסיתי להזכיר לעצמי
תענוגות פשוטים, קטנים ואוניברסליים שכולנו אוהבים,
אבל אנחנו לא מדברים עליהם מספיק --
דברים כמו מלצרים ומלצריות
שמביאים מילוי חינם מבלי שמבקשים,
להיות השולחן הראשון שנקרא
למזנון האוכל בחתונה,
ללבוש תחתונים חמים ישר מהמייבש,
או כאשר קופאי פותח קופה חדשה בחנות המכולת
ואתם עומדים ראשון בתור --
אפילו שהייתם אחרונים בתור האחר, לקפוץ ישר לשם.
(צחוק)
ולאט במשך הזמן,
התחלתי לשים את עצמי במצב רוח טוב יותר.
אני מתכוון, 50,000 בלוגים
מתחילים ביום.
כך שהבלוג שלי היה רק אחד מבין ה-50,000 האלה.
ואף אחד לא קרא אותי חוץ מאמא שלי.
למרות שאני צריך לומר שהתנועה שלי קפצה
ועלתה ב-100%
כאשר היא שלחה אותו לאבא שלי.
(צחוק)
ואז התרגשתי
שהתחלתי לקבל עשרות קריאות.
ואז התרגשתי כאשר התחלתי לקבל תריסרים
ואז מאות, ואז אלפים
ואז מיליונים.
וזה התחיל לגדול יותר ויותר ויותר.
ואז קיבלתי שיחת טלפון,
והקול מצידו השני של הקו אמר,
"זכית עכשיו בתואר הבלוג הטוב בעולם."
זה נשמע ממש מזויף.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
לאיזו מדינה אפריקאית אתם רוצים שאשלח את כל הכסף שלי?
(צחוק)
אבל יצא שקפצתי על מטוס,
והגעתי ללכת על שטיח אדום
בין שרה סילברמן וג'ימי פאלון ומרתה סטיוארט.
ועליתי על הבמה לקבל את פרס וובי לבלוג הטוב ביותר.
וההפתעה
והתדהמה של זה
נותרה בצל כאשר חזרתי לטורונטו,
ובתיבת הדואר האלקטרוני שלי
חיכו לי 10 סוכנים סיפרותיים
כדי לדבר איתי לעשות מזה ספר.
נקפוץ קדימה לשנה הבאה
ו"הספר של הדברים המדהימים" הוא
מקום ראשון ברשימת רבי המכר כבר 20 שבועות רצופים.
(מחיאות כפיים)
אבל הביטו, אמרתי שאני רוצה לעשות שלושה דברים איתכם היום.
אמרתי שאני רוצה לספר לכם סיפור נהדר,
רציתי לחלוק איתכם את שלושת ה-A המדהימים,
ורציתי להשאיר אתכם עם מחשבת סיום.
אז בואו נדבר על שלושת ה-A.
במשך השנים האחרונות,
לא היה כל כך הרבה זמן לחשוב באמת.
אבל לאחרונה היתה לי ההזדמנות לקחת צעד אחורה
ולשאול את עצמי: מה במהלך השנים האחרונות
עזר לי להגדיל את אתר הרשת שלי,
אבל גם לגדול בעצמי?
וסיכמתי את הדברים האלה, לעצמי אישית,
כשלושת ה-A.
והם גישה, מודעות
ואותנטיות.
הייתי רוצה לדבר בקצרה על כל אחד.
אז גישה:
תראו, לכולנו יהיה גבשושיות,
ולכולנו יהיו מהמורות.
אף אחד מאיתנו אינו יכול לחזות את העתיד, אבל אנחנו יודעים דבר אחד לגביו
והוא שזה לא ילך לפי תוכנית.
לכולנו יהיה פסגות גבוהות
וימים גדולים ורגעי גאווה
של חיוכים על שלבי בגרות,
רקודי אבא ובת בחתונות
ותינוקות בריאים בוכים בחדר הלידה,
אבל בין הפסגות הגבוהות האלה,
אולי יהיו גם קצת גבשושיות וקצת מהמורות.
זה עצוב, וזה לא נעים לדבר על זה,
אבל בעלך עלול לעזוב אותך,
החברה שלך יכולה לבגוד,
כאבי הראש עלולים להיות יותר חמורים ממה שחשבת,
או שהכלב שלך ידרס על ידי רכב ברחוב.
זוהי לא מחשבה שמחה,
אבל הילדים שלכם יכולים להיות מעורבים בכנופיות
או בארועים רעים.
אמא שלכם יכולה לחלות בסרטן,
אבא שלכם יכול לההפך לרשע.
ויש רגעים בחיים
שגם אתם תושלכו לבאר,
עם קשרים בבטן וחורים בלב.
וכאשר החדשות הרעות האלה ישטפו אתכם,
וכאשר הכאב הזה נספג וחודר פנימה,
אני רק מקווה שתרגישו
שיש לכם תמיד שתי אפשרויות.
אחת, אתם יכולים להסתובב
באוירת נכאים לתמיד,
או השניה, אתם יכולים להתאבל
ואז להסתכל לעתיד
בעינים פקוחות חדשות.
להיות עם גישה נהדרת היא לבחור באפשרות השניה,
ולבחור, בלי קשר כמה זה קשה,
בלי קשר איזה כאב פוגע בכם,
לבחור להמשיך קדימה
בצעדים קטנטנים לעתיד.
ה-A השני הוא מודעות.
אני אוהב לבלות עם ילדים בני 3.
אני אוהב את הדרך בה הם רואים את העולם,
בגלל שהם רואים את העולם בפעם הראשונה.
אני אוהב את הדרך בה הם בוהים בחרק שחוצה את המדרכה.
אני אוהב את הדרך שהם בוהים בפה פעור
במשחק הבייסבול הראשון שלהם
בעינים פעורות וכפפה על היד שלהם,
מתרגשים מקולות המחבט ופיצוח הבוטנים
והריח של הנקניקיות.
אני אוהב את הדרך שהם מבלים שעות באיסוף פרחים בחצר האחורית
ושמים אותם באגרטל יפה
לארוחת חג ההודיה.
אני אוהב את הדרך שהם מסתכלים על העולם,
בגלל שהם רואים את עולם
בפעם הראשונה.
להיות עם חוש של מודעות
זה לאמץ את הילד בן ה-3 הפנימי שלכם.
בגלל שכולכם הייתם בני 3.
הילד בן ה-3 הוא עדיין חלק ממכם.
הילדה בת ה-3 היא עדיין חלק ממכן.
הם נמצאים שם בפנים.
ולהיות מודע זה פשוט להזכר
שראיתם כל דבר
פעם בפעם הראשונה.
אז היתה הפעם שהיתה הפעם הראשונה שלכם
לקבל גל ירוק בדרך הביתה מהעבודה.
היתה הפעם הראשונה שהלכתם ליד דלת פתוחה של מאפיה
והרחתם את אויר האפיה,
או הפעם הראשונה שהוצאתם שטר של 20 דולר מהכיס של המכנסיים הישנים
ואמרתם, "מצאתי כסף".
ה-A האחרון הוא אותנטיות.
ועל זה אני רוצה לספר לכם סיפור קצר.
בואו נחזור כל הדרך ל-1932
כאשר בחוות בוטנים בג'ורג'יה,
תינוק קטן בשם רוזוולט גריאר נולד.
רוזוולט גריאר, או רוזי גריאר כפי שנהגו לקרוא לו האנשים,
התפתח וגדל
למשקל של 135 קילוגרם, 195 סנטימטר כמגן אחורי בליגת הכדורגל האמריקאי.
הוא מספר 76 בתמונה.
כאן הוא מצולם עם "ארבעת המפחידים".
אלה היו ארבעה בחורים בקבוצת הראמים של לוס אנג'לס בשנות ה-60
שלא הייתם רוצים לעמוד מולם.
הם היו שחקני כדורגל קשוחים שעושים מה שהם אוהבים,
שהיה לרוצץ גולגלות
ומפרקים כתפיים על מגרש הכדורגל.
אבל לרוזי גריאר היתה
גם תשוקה נוספת.
בעצמיות האותנטית העמוקה שלו,
הוא גם אהב תפירה.
היא אהב לסרוג.
הוא אמר שזה מרגיע אותו, גורם לו להשתחרר,
זה העלים את פחד הטיסה שלו, ועזר לו לפגוש בחורות.
זה מה שהוא אמר.
הוא אהב את זה כל כך עד שאחרי שהוא פרש מהליגה,
הוא החל להצטרך למועדונים.
והוא אפילו פירסם ספר
שנקרא "התפירה של רוזי גריאר לגברים".
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
זו עטיפה נהדרת.
אם תשימו לב, הוא אורג את הפנים שלו עצמו.
(צחוק)
ומה שאני אוהב לגבי הסיפור הזה
הוא שרוזי גריאר
הוא פשוט בן אדם כל כך אותנטי.
וזו המהות של אותנטיות.
זה פשוט להיות אתה, ולהרגיש טוב עם זה.
ואני חושב שכאשר אתה אותנטי,
ואתה עושה מה שהלב שלך אומר,
ואתה שם את עצמך במקומות
ומצבים ובשיחות
שאתה אוהב ואתה נהנה.
אתם פוגש אנשים שאתה אוהב לדבר איתם.
אתה הולך למקומות שחלמת עליהם.
ואתה לבסוף עושה מה שהלב שלך אומר
ומרגיש מאד מסופק.
אז אלה הם שלושת ה-A.
כמחשבת סיום, אני רוצה לקחת אתכם אחורה
להורים שלי שבאו לקנדה.
אני לא יודע איך זה מרגיש
לבוא למדינה חדשה כאשר אתה באמצע שנות ה-20 שלך.
אני לא יודע בגלל שאף פעם לא עשיתי את זה.
אבל אני מדמיין שזה ידרוש גישה עצומה.
אני מדמיין שאתם צריכים להיות די מודעים לסובב אתכם
ולהעריך את הפלאים הקטנים
שאתם מתחילים לראות בעולם החדש שלכם.
ואני חושב שאתם צריכים להיות באמת אותנטים,
אתם צריכים להיות באמת אמיתיים לעצמכם
כדי לעבור את מה שאתם נחשפים אליו.
אני רוצה לעצור את שיחת טד שלי
למשך 10 שניות בדיוק עכשיו,
בגלל שאתם לא מקבלים הרבה הזדמנויות בחיים לעשות משהו כזה,
וההורים שלי יושבים בשורה הראשונה.
אז אני רוצה לבקש מהם, אם לא אכפת לכם, לעמוד.
ואני פשוט רוצה לומר לכם, תודה חברה.
(מחיאות כפיים)
כאשר גדלתי, אבי אהב לספר את הסיפור
על היום הראשון שלו בקנדה.
וזה סיפור נהדר, בגלל שמה שקרה
הוא ירד מהמטוס בשדה התעופה של טורונטו,
והוא התקבל על ידי קבוצת מתנדבים,
שאני בטוח שמישהו בחדר הזה מנהל.
(צחוק)
וקבוצת המתנדבים הזאת נתנה ארוחת צהריים גדולה כקבלת פנים
לכל המהגרים החדשים לקנדה.
ואבא שלי מספר שהוא ירד מהמטוס והוא הלך לסעודה הזאת
והיה שם מבחר ענקי.
היה שם לחם, היו שם מלפפונים חמוצים קטנים,
היו זיתים, הבצלים הלבנים הקטנים האלה.
היו שם פרוסות של נקניק הודו,
פרוסות של נקניקי חזיר, פרוסות של רוסטביף
וקוביות קטנות של גבינה.
היו סנדביצ'ים עם סלט טונה, וסנדביצ'ים עם סלט ביצים.
וסנדביצ'ים עם סלט סלמון.
היתה לזניה, היה צלי,
היו בראוניז, היו עוגות חמאה,
היו עוגות, המון המון עוגות.
וכאשר אבא שלי מספר את הסיפור, הוא אומר,
"הדבר הכי מוזר היה, שמעולם לא ראיתי משהו מכל זה, חוץ מלחם".
(צחוק)
"לא ידעתי מה היה בשרי, מה היה צמחוני,
אכלתי זיתים עם עוגה".
(צחוק)
"פשוט לא האמנתי כמה דברים להשיג כאן".
(צחוק)
כאשר הייתי בן חמש,
אבא שלי נהג לקחת אותי לקניות במכולת.
והוא היה מביט בתדהמה
במדבקות הקטנות שהיו על הפירות והירקות.
הוא היה אומר, "הבט, היית מאמין שיש להם כאן מנגו ממקסיקו?
יש להם תפוחים מדרום אפריקה.
היית מאמין שיש להם תמרים ממרוקו?"
ואמר, "אתה יודע בכלל איפה זה מרוקו?"
והייתי אומר, "אני בן 5. אני אפילו לא יודע איפה אני.
האם זה הסופר?"
והוא היה אומר, "אני גם לא יודע איפה מרוקו, אבל בוא נברר".
אז היינו קונים את התמרים, והיינו הולכים הביתה.
והיינו ממש לוקחים אטלס מהמדף,
והיינו מדפדפים עד שהיינו מוצאים את הארץ המיסתורית הזאת.
שכאשר מצאנו, אבא שלי היה אומר,
"היית מאמין שמישהו טיפס שם על עץ,
קטף את הדבר הזה, שם אותו במשאית,
הסיע אותו כל הדרך לרציפים
ואז הפליג כל הדרך
לרוחב האוקינוס האטלנטי
ואז שם את זה במשאית אחרת
שנהגה כל הדרך למכולת הקטנה שממש מחוץ לבית שלנו,
כדי שהם יוכלו למכור את זה לנו ב-25 סנט?"
ואני הייתי אומר, "אני לא מאמין לזה".
והוא היה אומר, "גם אני לא מאמין.
אילו דברים מדהימים. יש כל כך הרבה דברים משמחים".
כאשר אני עוצר לחשוב על זה, הוא צודק לחלוטין,
יש כל כך הרבה דברים משמחים.
אנחנו המין היחידי
על הסלע נותן החיים היחידי
בכל היקום, שאי פעם ראינו,
שמסוגל לחוות
כל כך הרבה דברים כאלה.
אנחנו היחידים עם ארכיטקטורה וחקלאות.
אנחנו היחידים עם צורפות ודמוקרטיה.
יש לנו מטוסים, כבישים מהירים,
עיצוב פנים ומזלות בהורוסקופ.
יש לנו מגזינים של אופנה, ומסיבות.
אתם יכולים לצפות בסרט אימה עם מפלצות.
אתם יכולים ללכת לקונצרט ולשמוע נגינת גיטרות.
יש לנו ספרים, מזנוני מזון, וגלי רדיו,
כלות בחתונות, ורכבות הרים.
אתם יכולים לישון בסדינים נקיים.
אתם יכולים ללכת לקולנוע ולמצוא מקומות טובים.
אתם יכולים להריח את אויר המאפיה, להסתובב עם שיער רטוב מגשם,
לפוצץ בלון או לנמנם בצורה לא חוקית.
יש לנו את כל זה,
אבל יש לנו רק 100 שנה להנות מזה.
וזה הצד העצוב.
הקופאים בחנות המכולת שלכם,
מנהל העבודה במפעל שלכם,
הבחור שנצמד אליכם בדרך הביתה בכביש,
הטלמרקטיסט שמתקשר אליכם באמצע ארוחת הערב,
כל מורה שאי פעם היה לכם,
כל מי שאי פעם התעורר לידכם,
כל פוליטיקאי בכל מדינה,
כל שחקן בכל סרט,
כל אחד ואחד במשפחה שלכם, כל מי שאתם אוהבים,
כל אחד בחדר הזה ואתם
ימות בעוד 100 שנה.
החיים כל כך נהדרים ואנחנו מקבלים זמן קצר כל כך
לחוות ולהנות
את כל הרגעים הקטנים שעושים אותם כל כך מתוקים.
והרגע הזה הוא בדיוק עכשיו,
והרגעים האלה הולכים ומעטים,
והרגעים האלה תמיד תמיד תמיד נעלמים.
לעולם לא תהיו כל כך צעירים כמו שאתם עכשיו.
ולכן אני מאמין שאם אתם חיים את החיים שלכם
בגישה נהדרת,
בוחרים להתקדם קדימה
בכל פעם שהחיים נותנים לכם מהלומה,
חיים עם תחושה של מודעות לעולם שסובב אתכם,
מאמצים לחיקכם את הילד בן ה-3 שבתוככם
ורואים את תענוגות הזעירים שעושים את החיים כל כך מתוקים
ונשארים אותנטים לעצמכם,
נשארים אתם ומרגישים טוב עם זה,
נותנים ללב שלכם להוביל אתכם ושמים את עצמכם בחוויות שמספקות אתכם,
אז אני חושב שתחיו חיים
עשירים ומספקים,
שאני חושב שתחיו חיים שהם באמת מדהימים.
(תודה רבה)