Tokom dugog perioda mog života
osećao sam se kao da živim dva različita života.
Jedan koji svi ostali vide,
i jedan koji vidim samo ja.
I u životu koji ostali vide,
ja sam prijatelj,
sin, brat,
stendap komičar i tinejdžer.
To je život koji svi vide.
Ako biste pitali moje prijatelje i porodicu da me opišu,
to bi vam rekli.
I to je ogroman deo mene. To je ko sam ja.
Ako biste me pitali da opišem sebe,
verovatno bih vam rekao isto to.
I ne bih slagao,
ali ne bih ni potpuno govorio istinu.
Zato što je istina
da je to samo život koji svi ostali vide.
U životu koji vidim samo ja, ko sam ja,
ko sam stvarno ja,
je neko ko se intenzivno bori sa depresijom.
Tokom proteklih šest godina mog života
do današnjeg dana.
Za one koji nikada nisu iskusili depresiju
ili ni ne znaju šta to znači,
to bi moglo da bude iznenađujuće,
jer postoji veoma popularno pogrešno shvatanje
da je depresija isto što i biti tužan
kada vam se desi nešto loše u životu,
kada raskinete sa devojkom,
kada izgubite voljenu osobu,
kada ne dobijete posao koji ste želeli.
Ali to je tuga. To je prirodna stvar.
To je prirodno ljudsko osećanje.
Prava depresija nije tugovanje
kada nešto u vašem životu krene naopako.
Prava depresija je tugovanje
kada se sve u vašem životu odvija kako treba.
To je prava depresija, i ja patim od nje.
I da budem potpuno iskren,
teško mi je da stanem ovde i to kažem.
Teško mi je da pričam o tome,
i izgleda da je svima teško da pričaju o tome,
toliko da niko to ne čini.
I niko ne priča o depresiji, ali bismo morali
jer je trenutno ogroman problem.
To je ogroman problem.
Ali ne vidimo ga na socijalnim mrežama, zar ne?
Ne vidimo ga na Fejsbuku. Ne vidimo ga na Tviteru.
Ne vidimo ga u vestima, jer nije lep,
nije srećan, nije zabavan.
I zbog toga što ga ne vidimo, ne uočavamo njegovu ozbiljnost.
Ali njegova ozbiljnost leži u ovome:
svakih 30 sekundi,
svakih 30 sekundi, negde,
neko na svetu oduzme sebi život
zbog depresije,
i neka je to dva bloka odavde, dve zemlje odavde,
dva kontinenta odavde, ali se ipak dešava,
i dešava se svakog dana.
Mi kao društvo imamo običaj
da se osvrnemo na to i kažemo: "Pa šta?"
Pa šta? Posmatramo ga i kažemo: "To je tvoj problem.
To je njihov problem."
Kažemo da smo tužni i da nam je žao,
ali takođe kažemo i: "Pa šta?"
Pre dve godine to je bio moj problem,
jer sam sedeo na ivici svog kreveta,
na istom mestu gde sam sedeo milion puta pre toga,
i želeo sam da se ubijem.
Želeo sam da se ubijem, i ako biste posmatrali moj život spolja,
ne biste videli dete koje je to želelo.
Videli biste dete koje je kapiten košarkaškog tima,
pozorišnog glumca godine,
najboljeg učenika iz engleskog,
nekoga ko je stalno bio nagrađivan
i bio prisutan na svim žurkama.
Rekli biste da nisam depresivan,
da nisam suicidan i ne biste bili u pravu.
Pogrešili biste. Sedeo sam tako te noći
pored bočice pilula, sa olovkom i papirom u ruci
razmišljajući da oduzmem sebi život
i bio sam tako blizu.
Bio sam toliko blizu da to učinim.
Ali nisam, što me čini jednim od srećnika,
jednim od onih koji dođu do ivice provalije,
pogledaju dole i ne skoče,
jednim od srećnika koji prežive.
Preživeo sam i ostao sa svojom pričom,
pričom koja ide ovako:
U četiri proste reči - ja bolujem od depresije.
Ja bolujem od depresije,
i tokom dugog perioda sam, verujem,
živeo dva potpuno različita života,
gde se jedna osoba uvek plašila druge.
Plašio sam se da će ljudi otkriti kakav sam zaista,
da nisam savršeno, popularno dete u srednjoj školi, kao što su svi mislili,
ispod mog osmeha krila se borba,
ispod svetla, krila se tama,
ispod mog velikog karaktera, krio se još veći bol.
Vidite, neki ljudi se plaše da se neće dopasti devojkama.
Neki ljudi se plaše ajkula. Neki smrti.
A ja sam se veliku većinu svog života plašio sebe.
Plašio sam se svoje istine, svog poštenja, svoje ranjivosti,
i taj strah je činio da se osećam
kao da sam sateran u ćošak,
kao da sam sateran u ćošak i imam samo jedan izlaz
o kome sam razmišljao svakog dana.
Mislio sam o tome svakog mogućeg dana
i da budem potpuno iskren, stojeći ovde
pomislio sam na to još jednom, jer to je bolest,
to je borba, to je depresija,
a depresija nisu boginje.
Ne preležite je jednom i za sva vremena.
To je nešto sa čime se živi. U čemu se živi.
To je cimer koga ne možete da isterate. To je glas koji ne možete da ignorišete.
To su osećanja od kojih ne možete da pobegnete,
gde je najstrašniji deo da posle nekog vremena,
oguglate na to. To vam postaje normalno,
i ono čega se zaista najviše plašite
nije patnja u vama.
To je beleg od strane drugih,
to je sramota, stid,
pogled neodobravanja na licu prijatelja,
šapati iza leđa dok prolazite, da ste slabi,
komentari da ste ludi.
To je ono što vas sprečava da zatražite pomoć.
To vas tera da je čuvate i krijete.
To je stigma. I tako je čuvate i krijete,
i čuvate i krijete,
i iako vas drži prikovanim za krevet svakog dana,
i čini da se osećate kao da vam je život prazan, bez obzira koliko se trudite,
krijete je, jer je osuda u našem društvu
sveopšte prisutna.
Jako stvarna, i ukoliko mislite da nije, zapitajte se sledeće:
Da li biste radije postavili svoj sledeći Fejsbuk status
da imate problem da ustanete iz kreveta
zato što ste povredili leđa
ili vam je teško da svakog jutra ustanete iz kreveta
jer ste u depresiji?
To je stigma, jer nažalost
živimo u svetu u kom ako slomite ruku,
svako će doći da vam se potpiše na gips,
ali ako kažete ljudima da ste depresivni, svi beže od vas.
To je stigma.
Mi toliko prihvatamo sve bolesti našeg tela
osim bolesti mozga. A to je neznanje.
To je čisto neznanje, i to neznanje je stvorilo
svet koji ne razume depresiju,
koji ne razume mentalno zdravlje.
To je ironično po mom mišljenju, zato što je depresija
jedan od najbolje dokumentovanih problema na svetu,
a ipak jedan od najmanje diskutovanih.
Mi je samo guramo pod tepih
i pretvaramo se da ne postoji nadajući se da će se srediti sama od sebe.
E pa, neće. Nije, niti će,
jer je to pusta želja,
a pusta želja nije plan, to je odlaganje,
i ne možemo više odlagati tako bitne stvari.
Prvi korak u rešavanju bilo kog problema
je priznavanje da problem postoji.
Mi to nismo uradili i ne možemo da očekujemo
da ćemo naći rešenje, ako se još uvek plašimo da postavimo pitanje.
Ja ne znam koje je rešenje.
Želeo bih da znam, ali ne znam. Ali smatram
da mora da počne odavde.
Mora da počne od mene, od vas,
od ljudi koji pate,
onih koji su skriveni u senci.
Moramo da progovorimo i razbijemo tišinu.
Moramo da budemo hrabri zbog onoga u šta verujemo,
jer ako sam nešto shvatio,
ako postoji jedna stvar koju vidim kao najveći problem,
to nije građenje sveta
gde eliminišemo neznanje drugih.
Trebalo bi graditi svet gde se učimo prihvatanju sebe,
gde smo zadovoljni sa onim što smo
jer kada se otvorimo
vidimo da se svi borimo i svi patimo.
Da li zbog ovoga ili zbog onoga,
svi znamo kako je kad tugujemo.
Svi znamo kako je imati bol u našim srcima,
i koliko je neophodno da zaceli.
Ali trenutno, depresija je duboka rana društva
preko koje ćemo staviti flaster i pretvarati se da ne postoji.
E pa, tu je. Tu je i znate šta? To je okej.
Depresija je okej. Ako prolazite kroz nju, znajte da ste okej.
Znajte da ste bolesni, a ne slabi,
da je problem, a ne identitet,
zato što kada prevaziđete strah od ismevanja
i osuđivanja i obeležavanja od strane drugih,
videćete šta ona zapravo jeste,
deo života,
samo deo života. I ma koliko mrzeo,
zaista mrzeo neka mesta,
neke delove života u koje me je depresija povukla,
na mnogo načina sam zahvalan zbog nje.
Jer da, bacala me je u doline,
ali samo da bi mi pokazala vrhove,
vukla me je kroz mrak,
da bi me podsetila da postoji svetlost.
Moj bol, više nego bilo šta drugo za 19 godina na ovoj planeti,
mi je dao perspektivu, i moj bol,
moj bol me je naterao da imam nadu,
da imam nadu, veru, veru u sebe,
veru u druge, veru da će biti bolje,
da možemo da promenimo ovo, da progovorimo
jasno i glasno i borimo se protiv neznanja,
protiv netolerancije,
i pre svega
naučimo da volimo sebe,
prihvatimo sebe kakvim smo,
kakvi smo, ne kakvima bi svet želeo da budemo.
Zato što je svet u koji verujem onaj
gde prihvatanje svetlosti ne znači ignorisanje mraka.
Svet u koji verujem je onaj u kome se merimo
po našoj sposobnosti da prevaziđemo nevolje, ne da ih izbegavamo.
Svet u koji verujem je onaj gde mogu da pogledam bilo koga u oči
i kažem: "Prolazim kroz pakao",
i oni me pogledaju i kažu: "I ja", i to je okej,
jer je depresija okej. Mi smo ljudi.
Mi smo ljudi i borimo se i patimo
i krvarimo i plačemo, i ako mislite da je prava snaga
nikad ne pokazivati svoje slabosti,
tu sam da vam kažem da grešite.
Grešite, jer je sasvim suprotno.
Mi smo ljudska bića i imamo probleme.
Nismo savršeni i to je okej.
Moramo da zaustavimo neznanje,
netoleranciju, obeležavanje,
tišinu, prekinemo tabue,
pogledamo istini u oči i počnemo da pričamo
jer jedini način da pobedimo problem
sa kojim se ljudi bore sami
je da se ujedinimo
i stanemo jedni uz druge.
Ja verujem da mi to možemo.
Verujem da možemo. Hvala vam mnogo.
Ovo je ostvarenje sna. Hvala. (Aplauz)
Hvala. (Aplauz)