Dugo vremena u mom životu,
osjećao sam se kao da živim dva različita života.
Jedan život koji svi vide
i drugi koji samo ja vidim.
U životu koji svi vide,
ja sam prijatelj,
sin, brat,
stand-up komičar i tinejdžer.
To je život koji svi vide.
Ako biste pitali prijatelje i obitelj
da me opišu, to bi vam rekli.
To je veliki dio mene. To sam ja.
Ako biste mene pitali da sam sebe opišem,
vjerojatno bih vam rekao te iste stvari.
I ne bih vam lagao,
ali niti bih vam rekao skroz istinu,
zato što je istina
da je to samo život koji svi drugi vide.
U životu koji samo ja vidim, tko sam ja,
tko sam zaista ja,
ja sam osoba koja se intenizivno bori sa depresijom.
Tako je zadnjih šest godina mog života
i tako je svaki dan.
Netko tko nikada nije iskusio depresiju
ili mu nije jasno što to znači,
to bih ih moglo iznenaditi
jer prevladava pogrešno shvaćanje
da je depresija stanje tuge
kada nešto u životu krene po zlu,
prekineš sa djevojkom,
izgubiš nekoga koga voliš,
ne dobiješ posao kojeg želiš.
Međutim, to je tuga. To je normalno.
To je normalna ljudska emocija.
Prava depresija nije biti tužan
kada nešto u životu krene po zlu.
Prava depresija je biti tužan
kada je sve u tvom životu dobro.
To je prava depresija i od toga ja bolujem.
Da budem potpuno iskren,
teško mi je ovdje stajati i to reći.
Teško mi je o tome pričati
i čini se da je svakome teško o tome pričati,
toliko da nitko o tome ne priča.
I nitko ne priča o depresiji, ali trebali bismo
jer je to ogroman problem.
To je ogroman problem.
Ali to ne vidimo u masovnim medijima, zar ne?
To ne vidimo na Facebooku. Niti na Twitteru.
Niti na vijestima, zato što nije veselo,
nije zabavno, nije lako.
I zato što se ne susrećemo s time, ne vidimo ozbiljnost toga.
Težina i ozbiljnost toga jest da
svakih 30 sekundi,
svakih 30 sekundi, negdje,
netko u svijetu si oduzme život
zbog depresije,
možda se događa dvije ulice dalje, dvije države dalje,
dva kontinenta dalje, ali se događa
i događa se svaki dan.
Mi kao društvo imamo sklonost
da to vidimo i kažemo: "Pa što onda?"
"Pa što onda?" Vidmo i kažemo: "To je tvoj problem.
To je njihov problem."
Kažemo da smo tužni i da nam je žao,
ali isto tako kažemo: "Pa što?"
Prije dvije godine to je bio moj problem,
zato što sam sjedio na rubu kreveta
gdje sam sjedio milijun puta prije
i bio sam suicidalan.
Bio sam suicidalan, a kada biste pogledali moj život na površini,
ne biste vidjeli klinca koji je bio suicidalan.
Vidjeli biste klinca koji je bio kapetan košarkaškog tima,
najboljeg studenta glume i dramaturgije,
najboljeg studenta engleskog,
nekog tko je neprekidno primao priznanja
i dosljedno bio na svakoj zabavi.
Rekli biste da nisam depresivan,
rekli biste da nisam suicidalan, ali bili biste u krivu.
I tako sam sjedio te noći
kraj bočice pilula, s olovkom i papirom u ruci
i razmišljao da si oduzmem život
i došao sam poprilično blizu da to učinim.
Došao sam ovoliko blizu da to učinim.
Ali nisam i to me čini srećkovićem,
jednim od onih koji dođu do litice
i pogledaju dolje, ali se ne bace,
jednim od sretnika koji su preživjeli.
Preživio sam i tu je nastala moja priča,
a moja priča je:
u četiri jednostavne riječi, ja patim od depresije.
Patim od depresije,
i mislim da sam dugo vremena
živio dva potpuno različita života,
gdje se jedna osoba uvijek bojala druge.
Bojao sam se da će ljudi vidjeti tko sam zaista,
da nisam savršen, popularan srednjoškolac za kojeg su me svi smatrali,
ispod mog osmijeha krila se borba,
ispod mog svijetla, tama,
a ispod moje velike osobnosti se krila još veća patnja.
Neki dečki se boje da se neće svidjeti djevojkama.
Neki ljudi se boje morskih pasa. Neki se boje smrti.
Ali ja, veći dio svog života, bojao sam se samog sebe.
Bojao sam se svoje istine, poštenja, ranjivosti
i zbog tog straha sam se osjećao
kao da sam stjeran u kut,
kao da sam stjeran u kut iz kojeg postoji samo jedan izlaz van
i tako sam razmišljao svaki dan.
Razmišljao sam o tome svaki dan
i da budem u potpunosti iskren,
stojeći ovdje razmišljao sam ponovno o tome jer je to bolest,
to je borba, to je depresija
i ona nije kao vodene kozice.
Ne prebrodite ju jednom i onda nestane zauvijek.
To je nešto s čime živite. To je nešto u čemu živite.
To je cimer kojeg ne možete izbaciti van. To je glas kojeg ne možete ignorirati.
To su osjećaji kojima ne možete pobjeći,
a najstrašniji dio je da nakon određenog vremena,
postanete nijemi na to. Postane normalno
i ono čega se najviše bojite,
nije patnja koju osjećate iznutra,
nego stigma u očima drugih,
sram, osramoćenost,
neodobravanje na licima prijatelja,
došaptavanje na hodnicima da ste slabić,
komentari da ste luđak.
To vas prijeći da potražite pomoć.
Zato to držite za sebe i skrivate.
To je stigma. I tako to držite u sebi i skrivate,
držite i skrivate,
i iako ste prikovani uz krevet svaki dan,
a vaš život se čini praznim bez obzira koliko se trudite da ga popunite,
svejedno to skrivate jer je stigma u društvu
u vezi depresije prevelika.
Stvarna je i ako mislite da nije, pitajte se:
Biste li radije napisali na Facebooku
da vam se teško dignuti iz kreveta
jer ste ozlijedili leđa
ili da vam se teško dignuti iz kreveta svako jutro
jer ste depresivni?
To je ta stigma jer, nažalost,
živimo u svijetu u kojem ako slomite ruku,
svatko trči da vam se potpiše na gips,
ali ako kažete ljudima da ste depresivni, svi bježe od vas.
To je stigma.
Mi tako, tako, tako lako prihvaćamo propadanje bilo kojeg dijela tijela
osim našeg mozga. I to je neznanje.
To je čisto neznanje i to neznanje stvara
svijet koji ne razumije depresiju,
koji ne razumije mentalno zdravlje.
I to je ironično zato što je depresija
jedna od najbolje dokumentiranih problema u svijetu,
ali se ipak o tome najmanje priča.
Mi to samo stavimo sa strane, u kut
i pretvaramo se da nije tu i da će se riješiti samo od sebe.
Neće. Nije i neće,
to su samo puste želje,
a puste želje ne mijenjaju stvari, nego su odugovlačenje,
a ne smijemo odugovlačiti s nečim tako ozbiljnim.
Prvi korak u rješavanju bilo kojeg problema
je priznati da postoji.
Mi to još nismo učinili, tako da ne možemo očekivati
da ćemo naći odgovor na pitanja koja se još uvijek bojimo postaviti.
Ne znam koje je riješenje.
Volio bih da znam, ali ne znam -- ali mislim,
mislim da mora početi ovdje.
Mora početi sa mnom, s vama,
s ljudima koje pate,
s onima koji se skrivaju u sjeni.
Trebamo progovoriti i razbiti tišinu.
Trebamo biti hrabri u onome u što vjerujemo,
zato što jedna stvar koju sam shvatio,
jedna stvar koju vidim kao najveći problem
nije sagraditi svijet
eliminirajući neznanje drugih.
Nego sagraditi svijet u kojem učimo kako prihvatiti sebe,
u kojem smo ok s onim što jesmo,
zato što kada smo iskreni,
shvatimo da svi mi se borimo i mučimo.
Bez obzira dali je to zbog toga, ili zbog nečeg drugog,
svi znamo što je povrijeđenost.
Svi znamo kako je osjećati bol u srcu,
i koliko je važno da rane zacijele.
Ali trenutačno sada, depresija je duboka rana društva
na koju spremno stavljamo flaster i pretvarmo se da nije tu.
Ovdje je. Ovdje je i znato što? U redu je.
Depresija je u redu. Ako prolazite kroz nju, znajte da ste u redu.
Znajte da ste bolesni, niste slabić,
i da je to problem, a ne vaš identitet,
jer kada nadiđete strah i ismijavanje,
osuđivanje i stigmu od strane drugih,
možete vidjeti depresiju kao ono što zaista jest,
kao dio života,
samo dio života, i koliko god mrzim,
koliko god mrzim neka mjesta
u koja me uvukla depresija,
u mnogočemu sam joj zahvalan.
Zato što me je stavila u nizine,
kako bi mi pokazala da postoje vrhunci,
i da, uvukla me u tamu
kako bi me podsjetila da postoji svijetlo.
Moja patnja, više nego išta u 19 godina na ovom planetu,
dala mi je drugčiju perspektivu,
a moja bol me natjerala da imam nadu,
da imam nadu i vjeru, vjeru u sebe,
vjeru u druge, vjeru da će biti bolje,
da možemo ovo promjeniti, da možemo progovoriti
i pričati o tome i boriti se protiv neznanja,
boriti se protiv netolerancije,
i više nego išta,
naučiti kako voljeti sebe,
naučiti prihvaćati sebe kakvima jesmo,
ljudi kakvi jesmo, a ne onakvi kakve svijet želi da budemo.
Svijet u koji ja vjerujem je onaj
u kojem prihvaćanjem svog svijetla ne znači ignorirati svoju tamu.
Svijet u koji ja vjerujem je onaj u kojem se cijeni
sposobnost da predvladamo suprotnosti, a ne da ih izbjegavamo.
Svijet u koji ja vjerujem je onaj u kojem mogu pogledati nekoga u oči
i reći: "Prolazim kroz pakao",
a oni me mogu pogledati i reći: "I ja isto" i to je u redu,
u redu je zato što je depresija u redu. Ljudi smo.
Ljudi smo, borimo se, patimo,
krvarimo, plačemo, i ako mislite da prava snaga
znači nikada ne pokazati slabost, onda sam ja tu
da vam kažem da ste u krivu.
U krivu ste jer je baš suprotno.
Mi smo ljudi i imamo probleme.
Nismo savršeni i to je ok.
Trebamo zaustaviti neznanje.
zaustaviti netoleranciju, zaustaviti stigmu,
spriječiti tišinu i riješiti se tabua,
pogledati istinu i početi pričati,
zato što jedini način kako ćemo riješiti problem
s kojim se ljudi sami bore
jest da budemo snažni zajedno,
snažni zajedno.
I ja vjerujem da mi to možemo.
Vjerujem da mi to možemo. Hvala vam svima.
Ovo je ostvaranje mojih snova. Hvala. (Pljesak)
Hvala. (Pljesak)