När du föreställer dig byggnadsunderverken i världen,
vad ser du?
Storheten av pyramiderna i Giza,
eller kanske de fantastiska akvedukterna i antikens Rom?
Båda dessa är fantastiska bedrifter av mänskligt nyskapande.
Som arkitekt,
har jag ofta funderat över varför vi gör minnesmärken av urgamla underverk
från civilisationer som försvann för så länge sedan.
Jag har rest runt i världen och studerat uråldriga uppfinningar
och vad jag har funnit är ursprungliga tekniker från levande kulturer
som fortfarande används.
Och några av dessa kulturer kanske du aldrig har hört talas om.
De bor på de mest svåråtkomliga platserna på jorden,
och möter extrema klimatfenomen som ökentorka och upprepade översvämningar
under flera generationers tid.
För några år sedan reste jag till norra Indien
till en plats med utsikt över de slätter i Bangladesh
där Khasifolket bor,
i en skog som har större nederbörd än något annat ställe på jorden.
Och under monsunsäsongen
är resor mellan byarna avstängda på grund av dessa översvämningar,
som förändrar hela landskapet
från ett trädbeklätt valv till isolerade öar.
Denna bergsstam har utvecklat broar av levande rötter
som är skapade genom att leda och odla rötter,
som du knappt kan lägga armarna runt,
genom en noggrant vävd byggnadsställning,
Flera generationer av män, kvinnor och barn i Khasi
tar hand om dessa rötter
medan de växer till den andra sidan av stranden,
där de sedan planteras för att skapa en struktur
som blir starkare med åren.
Denna 1500-åriga tradition av att odla broar av levande rötter
har producerat 75 av dessa otroliga strukturer.
De tar 50 år att växa,
men i det här landskapet håller de faktiskt i flera århundraden.
Över hela världen,
har jag sett kulturer som har levt med översvämningar i flera tusen år
genom att utveckla uråldriga tekniker som tillåter dem att arbeta med vattnet.
I de södra våtmarkerna i Irak,
som formas där floderna Tigris och Eufrat möts,
bor en unik vattenbaserad kultur.
I 6 000 år har Maʿdānfolket byggt flytande byar
på konstgjorda öar som är konstruerade av en typ av vass
som växer runt omkring dem.
Och Qasabvassen är väsentlig i alla aspekter av livet.
Den ger mat åt bufflarna,
mjöl till människorna
och byggnadsmaterial till dessa biologiskt nedbrytbara, flytande öar
och deras katedralliknande hus
som de bygger på bara tre dagar.
Och den här torkade Qasabvassen
kan byltas ihop till pelare,
den kan vävas till golv eller tak eller väggar,
och den kan också tvinnas till rep
som används till att binda samman byggnaderna utan att använda några spikar.
Maʿdānbyarna har byggts i sumpmarkerna
på samma sätt sedan generationer tillbaka,
på öar som håller sig flytande i mer än 25 år.
Medan den globala uppmärksamheten är fäst på pandemin
sjunker fortfarande städer och havsnivån fortsätter att stiga.
Och högteknologiska lösningar
kommer definitivt hjälpa oss lösa några av dessa problem,
men i vår brådska mot framtiden,
verkar vi glömma bort det förflutna.
I andra delar av världen där floder är förorenade med avlopp,
renar en stad med 15 miljoner sitt eget avloppsvatten med sina flodslätter.
I utkanterna av Calcutta,
omgiven av en rykande sluttning med avfall från staden
och kantad av motorvägar,
renar en uråldrig teknik med 300 fiskdammar
sitt vatten medan den producerar dess mat.
Och genom en kombination av solsken och avlopp
och en symbios mellan alger och bakterier,
bryts avloppsvattnet ner.
Fiskdammar fortsätter att rena vattnet
i en process som tar ungefär 30 dagar.
Och den här uppfinningen,
är inte bara en modell för kemikalie- och kolkraftfri rening.
Eftersom Calcuttas stadskärna inte har någon officiell vattenrening
är det här stadens enda sätt att rena sitt vatten nedströms
innan det når Bengaliska viken.
Vad jag finner så otroligt med den här infrastrukturen
är när städer över världen, i Asien och i Europa
börjar replikera precis det här systemet,
kämpar nu Calcutta för att rädda det ifrån att bli ersatt av utbyggnad.
Och sedan till att hantera översvämningar på ett helt annat sätt,
Tofinustammen har utvecklat den största sjöstaden i Afrika.
Ganvié, som betyder "Vi överlevde",
är byggt av hus på styltor som är organiserade runt ett kanalsystem
som man kan navigera i en trädstamskanot.
Och det kungliga torget ligger bland 3000 byggnader på styltor
som inkluderar ett postkontor,
en bank, en moské
och till och med ett par barer
som alla är omringade av 12 000 individuella fiskfållor,
eller mangrove-akadjor.
Detta kemikaliefria, konstgjorda rev täcker nästan halva lagunen
och ger mat åt en miljon människor som bor runt omkring.
Det som förvånar mig
är att en ensam akadja är ganska obetydlig,
men när den multipliceras med 12 000,
skapas en ursprunglig teknik
i samma skala som en industriell akvakultur,
som är det största hotet mot våra mangrove-ekosystem...
Men den här tekniken...
bygger mer biologisk mångfald än förut.
Tidigare i år när jag var hemma i Australien,
hände något galet.
Den brinnade askan från skogsbränder runt omkring Sydney regnade ner på oss
på Bondi Beach.
Eftersom vi var oroliga för koldioxidutsläpp, inte virus
bar vi redan masker.
Luften var så förorenad av ett rökmoln
som var så stort att det nådde ända till Nya Zeeland.
Sedan mitt ibland dessa skogsbränder,
som var de värsta i mannaminne,
hände något oväntat,
men otroligt fantastiskt.
De uråldriga markerna i Australien,
där ursprungligt svedjebruk användes,
räddades från eldarna som rasade runt omkring dem.
Och dessa uråldriga skogar
överlevde på grund av säsongsbundet brännade över generationer,
som är en aboriginsk sedvänja där man tänder små, långsamma och svala eldar.
Så även om skogsbränder är en naturkatastrof,
som en konsekvens av klimatförändringar,
är de också skapade av människor.
Och vad som är så fantastiskt är att vi har uråldrig teknik
som vi vet kan hjälpa till att förhindra dem,
och som vi har använt i årtusenden.
Och det som jag finner så fascinerande med dessa tekniker
är hur komplexa de är
och hur i fas med naturen.
Och sedan hur motståndskraftiga vi skulle kunna bli allihop
genom att lära av dem.
Alltför ofta när vi ställs inför en kris, bygger vi murar som försvar.
Jag är en arkitekt,
och jag har tränats i att söka permanenta lösningar,
betong, stål, glas,
allt detta används för att bygga ett fort mot naturen.
Men mitt sökande efter uråldriga system och ursprungliga tekniker
har varit annorlunda.
Det har varit inspirerat av en idé att vi kan så kreativitet i en kris.
Vi har årtusenden av uråldrig kunskap
som vi bara måste lyssna till
och tillåta den att vidga vårt tänkande om att formge i symbios med naturen.
Och genom att lyssna,
kommer vi bara att bli klokare
och redo för 2000-talets utmaningar
som vi vet kommer att hota vårt folk och vår planet.
Och jag har sett det.
Jag vet att det är möjligt.