Când te gândești la minunile arhitecturale ale lumii,
ce vezi?
Măreția piramidelor din Giza
sau poate uimitoarele apeducte din Roma Antică?
Ambele sunt realizări extraordinare ale inovației umane.
Ca arhitect,
m-am întrebat deseori de ce glorificăm minunile antice
ale civilizațiilor care s-au destrămat cu mult timp în urmă?
Am călătorit prin lume studiind inovațiile străvechi
și am descoperit tehnologii indigene ale culturilor care încă dăinuiesc,
tehnologii ce sunt încă întrebuințate.
O parte dintre aceste culturi vă pot fi complet necunoscute.
Trăiesc în cele mai îndepărtate locuri ale planetei,
înfruntând extreme climatice precum seceta deșertică și inundațiile
generații la rând.
Acum doi ani, am călătorit în nordul Indiei
într-un loc din care se vedeau câmpiile din Bangladesh,
unde trăiește populația Khasi,
într-o pădure în care plouă mai mult decât oriunde pe planetă.
În timpul sezonului musonic,
deplasările între sate sunt întrerupte de aceste inundații,
care transformă întreaga regiune
dintr-un covor al coroanelor de copaci în insule izolate.
Acest trib de pe dealuri a creat poduri vii
din rădăcini de copaci pe care le-au crescut și orientat
într-o structură atent împletită
pe care abia de o poți cuprinde cu brațele.
Mai multe generații Khasi, bărbați, femei și copii,
au grijă de aceste rădăcini
în timpul creșterii către celălalt mal,
unde sunt plantate pentru a crea o structură
ce se va consolida în timp.
Tradiția aceasta de 1500 de ani de a crește poduri vii din rădăcini
a produs 75 de astfel de construcții incredibile.
Și, în vreme ce creșterea durează 50 de ani,
ele rezistă, în acest peisaj, secole la rând.
Pe tot globul,
am văzut culturi care trăiesc în zone inundabile mii de ani,
dezvoltând aceste tehnologii străvechi ce le permit să se adapteze în fața apei.
În zonele umede din sudul Irakului,
formate prin confluența râurilor Tigru și Eufrat,
trăiește o civilizație unică, fondată pe ape.
De 6000 de ani, populația Maʿdān trăiește în sate plutitoare
pe insule artificiale construite dintr-o singură specie de trestie
care crește în jurul lor.
Trestia qasab este parte integrantă a fiecărui aspect al vieții.
Este hrană pentru bivolul de apă,
făină pentru oameni
și material de construcție pentru aceste insule biodegradabile
și casele asemănătoare catedralelor
ce sunt ridicate în doar trei zile.
Trestiile qasab uscate
pot fi legate sub formă de stâlpi,
pot fi împletite formând podele, acoperișuri sau pereți
și pot fi răsucite în frânghii
utilizate la legarea acestor construcții fără folosirea de cuie.
Satele Maʿdān sunt construite în mlaștini,
așa cum au fost de generații,
pe insule care plutesc mai bine de 25 de ani.
Deși atenția lumii este îndreptată spre pandemie,
orașele continuă să se scufunde și nivelul oceanului să crească.
Soluțiile high-tech
ne vor ajuta, cu siguranță, să rezolvăm o parte din probleme,
însă, în graba noastră spre viitor,
tindem să uităm de trecut.
În alte regiuni ale lumii, unde râurile sunt poluate de resturile din canalizare,
un oraș cu 15 milioane de oameni curăță apa prin luncile inundabile.
La periferia orașului Calcutta,
flancată de o pantă fumegândă a gunoiului orașului
și înconjurată de autostrăzi,
o tehnologie indigenă ce cuprinde 300 de iazuri cu pește
curăță apa producând și hrană pentru populație.
Și, printr-o combinație de lumină solară și deșeuri
și o simbioză între alge și bacterii,
reziduurile din apă sunt descompuse.
Iazurile cu pești continuă această curățare a apei
într-un proces ce durează aproximativ 30 de zile.
Iar această inovație
nu este doar un model de purificare fără chimicale sau combustibil fosil.
Cum centrul Calcuttei nu beneficiază de un tratament oficial,
acesta este singurul mod de a curăța apa în aval
înainte de a intra în golful Bengal.
Ce găsesc incredibil la această infrastructură
este că, deși orașe din Asia și Europa
încep să reproducă acest sistem,
Calcutta face eforturi acum să-l salveze de la a fi înlocuit de construcții noi.
Într-un mod total diferit, pentru a face față inundațiilor,
tribul Tofinu a creat cel mai mare oraș-lac din Africa.
Ganvié, în traducere „am supraviețuit”,
este compus din case pe piloni, organizate în jurul unui sistem de canale
pe care se navighează cu pirogile.
Iar piața regală se află între 3000 de construcții pe piloni
care includ un oficiu poștal,
o bancă, o moschee
și chiar vreo două baruri,
toate înconjurate de 12.000 de padocuri pentru pești
sau sisteme acadja din mangrove.
Acest recif artificial fără chimicale acoperă aproape jumătate din lagună
și hrănește un milion de oameni ce trăiesc în jurul său.
Ceea ce mă uimește
este că, deși o singură acadja este destul de neînsemnată,
multiplicată de 12.000 de ori,
creează o tehnologie indigenă comparabilă cu acvacultura industrială,
care este amenințarea principală pentru ecosistemele de mangrove...
dar această tehnologie
generează mai multă biodiversitate decât înainte.
În prima parte a acestui an, când am revenit în Australia,
mi s-a întâmplat cel mai ciudat lucru.
Cenușa de la incendiile de vegetație din zona Sydney cădea peste noi
pe plaja Bondi.
Îngrijorați din cauza emisiilor de carbon,
și nu a transmisiilor virale,
noi purtam deja măști.
Aerul era extrem de încărcat de norul de fum
care fusese atât de mare încât ajunsese în Noua Zeelandă.
Apoi, în mijlocul acelor incendii,
care au fost cele mai crunte înregistrate vreodată,
ceva neașteptat s-a petrecut,
dar incredibil de uimitor.
Solurile ancestrale din Australia,
unde aborigenii făceau agricultură prin arderi controlate,
au fost salvate atunci când incendiile distrugeau totul în jurul lor.
Iar aceste păduri străvechi
au supraviețuit datorită incendierilor de la o generație la alta,
o practică aborigenă de a produce incendii mici, lente și pe vreme rece.
Așadar, deși incendiile de vegetație sunt dezastre naturale,
ca o consecință a schimbărilor climatice,
ele sunt, totodată, și create de om.
Iar uimitor este faptul că dispunem de această tehnologie străveche
care ne ajută să le prevenim
și care a fost utilizată mii de ani.
Ceea ce consider fascinant la aceste tehnologii
este complexitatea lor
și adaptarea lor la natură.
Cât de rezilienți am putea deveni
dacă am învăța din ele!
Prea des, când ne confruntăm cu o criză, ridicăm ziduri de apărare.
Sunt arhitect
și am fost educată să caut soluții durabile -
beton, oțel, sticlă -
materiale folosite pentru a ridica fortărețe împotriva naturii.
Dar incursiunea mea în sistemele străvechi și tehnologiile indigene
a fost diferită.
S-a inspirat din ideea că putem semăna creativitate în vreme de criză.
Avem mii de ani de cunoștințe străvechi
de care doar trebuie să ținem seama
pentru a ne deschide mintea și a proiecta în simbioză cu natura.
Și, ținând seama de acestea,
vom deveni mai înțelepți
și mai pregătiți pentru provocările secolului XXI
care, știm bine, ne vor pune în pericol populația și planeta.
Iar eu am văzut asta.
Știu că este posibil.