Olin täällä neljä vuotta sitten.
Silloin näitä puheita
ei vielä viety verkkoon.
Luultavasti ihmisille vain annettiin laatikollinen DVD-levyjä,
jotka saaja pani hyllyynsä,
missä ne nytkin ovat.
(Naurua)
Chris soitti minulle viikko sen jälkeen,
kun olin esiintynyt täällä.
Hän sanoi: "Siirrämme puheita verkkoon.
Voimmeko siirtää sinunkin?" Annoin luvan.
Neljä vuotta myöhemmin
puheen on nähnyt neljä...
Tai siis se on ladattu neljä miljoonaa kertaa.
Tuon voisi kai kertoa vaikka 20:lla, jotta saadaan
niiden ihmisten lukumäärä, jotka ovat nähneet sen.
Siis kuten Chris sanoo, ihmiset suorastaan
janoavat videoita,
joilla minä esiinnyn. (Naurua)
(Aplodeja)
... eikö teistäkin?
(Naurua)
Tämä tapahtuma on siis ollut suuri lähtölaskenta
sille, että pidän toisen puheen. Ja tässä se nyt on.
(Naurua)
Al Gore ja minä puhuimme
samassa tilaisuudessa neljä vuotta sitten.
Gore puhui ilmastokriisistä,
ja minä viittasin siihen
oman puheeni lopussa.
Jatkanpa nyt siitä, mihin silloin jäin.
Minullahan oli vain 18 minuuttia puheaikaa.
Olin siis sanomassa, että...
(Naurua)
Gore on nimittäin oikeassa.
Ympäristökriisi on totta.
Jos joku ei usko sitä, hänen kannattaisi
käydä useammin ulkona. (Naurua)
Mutta meitä uhkaa myös toinen ympäristökriisi,
joka on yhtä vakava,
jolla on sama alkuperä,
ja joka edellyttää yhtä ripeitä toimenpiteitä.
Tarkoitan, että --
ja te ehkä sanotte: "Kuulehan,
minulla on jo yksi ympäristökriisi;
en oikeastaan tarvitse toista."
Mutta tässä kriisissä ei ole kyse luonnonvaroista,
vaikka uskonkin sen olevan totta,
vaan inhimillisistä voimavaroista.
Uskon, että pohjimmiltamme,
kuten moni muukin täällä on sanonut,
me hyödynnämme lahjakkuuttamme
vain hyvin heikosti.
Monet elävät koko elämänsä
ymmärtämättä lainkaan, missä he ovat lahjakkaita,
tai ovatko he lahjakkaita ensinkään.
Tapaan kaikenlaisia ihmisiä,
jotka eivät usko olevansa missään hyviä.
Jaan ihmiset nykyisin kahteen ryhmään.
Suuri utilitaristi ja filosofi Jeremy Bentham
kylläkin tyrmäsi tämän argumentin.
Hän sanoi: "Ihmisiä on kahdenlaisia,
niitä, jotka jakavat ihmiset kahteen ryhmään,
ja niitä, jotka eivät jaa."
(Naurua)
No, minäpä jaan.
(Naurua)
Tapaan kaikensorttisia ihmisiä,
jotka eivät nauti työstään.
He vain ajelehtivat läpi elämän
yrittäen jaksaa sitä.
He eivät saa nautintoa siitä, mitä tekevät.
He sietävät sitä sen sijaan että nauttisivat siitä,
ja odottavat viikonloppua.
Mutta tapaan myös ihmisiä,
jotka rakastavat työtään,
eivätkä voisi kuvitella tekevänsä mitään muuta.
Jos pyytäisit heitä lopettamaan, he ihmettelisivät mitä höpötät.
He ja heidän työnsä ovat yhtä. He sanovat:
"Työni on osa minua.
Olisi typerää luopua siitä, koska
se koskettaa minun ominta itseäni."
Liian harva tekee tällaista työtä.
Päin vastoin,
kyseessä on varmaankin pieni vähemmistö.
Uskon, että tähän on useita
mahdollisia selityksiä.
Ja yksi tärkeimmistä
on koulutusjärjestelmämme,
koska koulussa monet meistä
kasvatetaan eroon
luonnollisesta lahjakkuudestamme.
Inhimilliset voimavarat ovat kuin luonnonvaroja;
ne on usein haudattu syvälle.
Ne täytyy kaivaa esille.
Ne eivät vain lepää silmiemme edessä, vaan
niiden löytämiseksi on luotava otolliset olosuhteet.
Voisi kuvitella, että
tämä asia hoituisi koulussa.
Mutta liian usein näin ei ole.
Maailman jokaista koulujärjestelmää
ollaan parhaillaan uudistamassa.
Mutta se ei riitä.
Uudistamisesta ei ole enää apua,
koska se on vain rikkinäisen mallin korjailua.
Se, mitä nyt tarvitaan --
ja tätä sanaa on käytetty monta kertaa täällä --
ei ole uudistamista
vaan koulutuksen vallankumous.
Se täytyy muuttaa
joksikin aivan uudeksi.
(Aplodeja)
Yksi suurista haasteistamme
on onnistua kehittämään
koulutusjärjestelmäämme innovatiivisesti.
Luova innovointi on vaikeaa,
koska siinä tehdään jotakin sellaista,
joka ei useimmiten ole ihmisille helppoa.
Siinä kyseenalaistetaan se, jonka olemme ottaneet annettuna,
asiat, jotka ovat meille itsestäänselviä.
Uudistuksissa ja muutoksissa
kaikkein ongelmallisinta
on maalaisjärjen tyrannia:
"Ei tätä voi muuttaa", ihmiset sanovat,
"Näin on aina ennenkin tehty".
Löysin hienon anekdootin Abraham Lincolnilta,
jota varmaankin haluatte nähdä siteerattavan tässä kohtaa.
(Naurua)
Hän sanoi näin joulukuussa 1862,
Yhdysvaltain kongressin toisessa vuositapaamisessa.
Minulla ei sitten ole mitään käsitystä sen ajan tapahtumista.
Meillä Briteissä ei opeteta Amerikan historiaa.
(Naurua)
Meillä se tukahdutetaan.
(Naurua) No, epäilemättä jotakin kiehtovaa
oli tapahtumassa joulukuussa 1862,
josta te amerikkalaiset
varmaankin olette tietoisia.
Lincoln siis sanoi:
"Tyynen ja rauhaisan
menneisyytemme opit
ovat nykyajan myrskyissä riittämättömiä.
Nyt on haaste
pinottu haasteen päälle,
ja meidän tulee kasvaa haasteiden veroisiksi."
Hienosti sanottu.
Ei vain kohdata haasteet, vaan kasvaa niiden veroisiksi.
"Tilanteemme on uusi, joten
meidän tulee ajatella uusilla tavoilla
ja toimintamme tulee olla uudenlaista.
Meidän tulee vapauttaa mielemme,
jotta voimme pelastaa maamme."
Pidän tuosta ajatuksesta: "vapauttaa mielemme".
Ymmärrättekö mitä se merkitsee?
Me kaikki olemme erilaisten ajatusten lumoamia.
Otamme ne itsestäänselvyyksinä.
Luulemme niiden olevan luonnollinen asiaintila.
Monet ajatuksemme eivät ole
muotoutuneet vastaamaan nykyajan olosuhteisiin,
vaan syntyneet täyttämään menneisyyden tarpeita.
Mutta mielemme on edelleen näiden ajatusten vankina.
Ja meidän täytyy vapautua niistä.
Tämä on helpommin sanottu kuin tehty.
On vaikeaa havaita, mitä otamme itsestäänselvyytenä,
koska otamme sen itsestäänselvyytenä.
Minäpä kysyn teiltä jotakin, mitä ette ehkä ole tulleet ajatelleeksi.
Kuinka moni täällä on yli 25-vuotias?
Tämä ei ollut se, mitä en usko teidän tulleen ajatelleeksi.
Olette varmaankin tietoisia iästänne.
Onko täällä alle 25-vuotiaita?
Hyvä. Te yli 25-vuotiaat, joilla on rannekello,
voitteko nostaa kätenne?
Aika monella näyttää olevan, eikö totta?
Kysykääpä samaa huoneelliselta teinejä.
Teini-ikäiset eivät käytä rannekelloja.
En tarkoita että he eivät voi tai saa tehdä niin,
useimmiten he vain valitsevat olla ilman.
Ja tähän on syy. Me olemme aikuistuneet
ennen digitaalisen kulttuurin nousua.
Uskomme, että kellonajan tietämiseksi
meillä on oltava ranteessa kello.
Nykylapset elävät digitaalisessa maailmassa,
jossa kellonaika on kaikkialla ympärillä.
He eivät pidä rannekelloja mielekkäinä.
Eikä teidänkään niitä tarvitsisi käyttää;
te vain olette aina tehneet niin, ja pidätte yllä vanhaa tapaa.
20-vuotias tyttäreni Kate ei koskaan käytä rannekelloa.
Hän ei ymmärrä, miksi pitäisi.
Kuten hän sanoo, "Siinä on vain yksi toiminto."
(Naurua)
"Niinku, vähänkö tylsää?"
Ja minä sanon:
"Mutta näkeehän siitä päivämääränkin." (Naurua)
"Siinä on monta toimintoa."
Koulutuksessakin on piirteitä, jotka kahlitsevat ajatteluamme.
Annanpa pari esimerkkiä.
Yksi näistä on usko koulutuksen lineaarisuuteen,
että siinä suoritetaan tietyt asiat tietyssä järjestyksessä,
ja jos oppilas tekee kaiken oikein,
hän saa eväät koko loppuelämänsä ajaksi.
Jokainen puhuja täällä on kuitenkin kertonut meille
toisenlaisen tarinan.
Elämä ei ole lineaarista, vaan orgaanista.
Me luomme omaa elämäämme tutkien
omaa lahjakkuuttamme - symbioottisessa suhteessa
siihen todellisuuteen, joka muovautuu toimintamme kautta.
Mutta meille on tullut pakkomielle
tästä lineaarisuuden oletuksesta.
Ja koulutuksen huippuna pidetään
yliopistoon pääsyä.
Pyrimme pakonomaisesti lähettämään ihmisiä yliopistoihin.
Tietyn tyyppisiin yliopistoihin.
En tarkoita ettei ihmisten pitäisi mennä yliopistoon,
mutta ei kaikkien tarvitse,
eikä varsinkaan nyt heti.
Olin taannoin San Franciscossa.
Jaoin allekirjoituksia kirjaani.
Eräs kolmekymppinen mies tuli ostamaan kirjan.
Kysyin häneltä: "Mitä teet työksesi?"
Hän vastasi: "Olen palomies."
Kysyin: "Kuinka kauan olet ollut palomiehenä?"
Hän sanoi: "Aina. Olen aina ollut palomies."
Kysyin, milloin hän oli päättänyt asiasta.
Hän vastasi: "Jo lapsena. Koulussa oli hieman hankalaa,
koska siellä kaikki halusivat palomiehiksi."
Hän jatkoi: "Mutta minä todella halusin sitä."
"Kun olin koulussa viimeistä vuotta,
opettajani ei suhtautunut
haaveeseeni vakavasti.
Hän sanoi, että palomiehenä
heittäisin elämäni hukkaan,
että minun pitäisi opiskella lääkäriksi,
juristiksi tai insinööriksi,
ja että palomiehenä tuhlaisin lahjani."
Mies jatkoi: "Se oli nöyryyttävää, koska hän sanoi sen
koko luokan kuullen, ja minusta tuntui todella pahalta.
Mutta minä halusin palomieheksi, ja koulun loputtua
hain ja pääsin palomieskoulutukseen."
Ja mies sanoi: "Tämä opettaja tuli minulle mieleen äsken
kun pidit puhettasi.
Nimittäin puoli vuotta sitten
pelastin hänen henkensä."
(Naurua)
Mies kertoi: "Hän oli jäänyt romuttuneeseen autoon,
ja minä vedin hänet ulos, annoin hänelle ensiapua,
ja pelastin myös hänen vaimonsa.
Luultavasti hän arvostaa minua nyt hieman enemmän."
(Naurua)
(Aplodeja)
Minä uskon, että
ihmisyhteisöt ovat riippuvaisia
lahjakkuuden monimuotoisuudesta.
Eivät mistään yksittäisestä kyvykkyyden lajista.
Ja tärkeimpiä yksittäisiä haasteitamme --
(Aplodeja)
Tärkeimpiä haasteitamme
on muodostaa uusi näkemys siitä, mitä lahjakkuus on
ja mitä älykkyys on.
Tämä lineaarisuusjuttu on ongelma.
Kun saavuin Los Angelesiin
noin yhdeksän vuotta sitten,
sain käsiini toimintaohjeen,
ihan hyvää tarkoittavan,
jossa sanottiin: "Yliopisto-opiskelu alkaa päiväkodissa."
Eikä ala.
(Naurua)
Ei ala.
Selittäisin asian yksityiskohtaisemmin, mutta
nyt ei ole aikaa mennä siihen. (Naurua)
Päiväkoti alkaa päiväkodissa.
(Naurua)
Ystäväni sanoi kerran:
"Tiedätkö, kolmevuotias ei ole kuusivuotiaan puolikas."
(Naurua)
(Aplodeja)
Hän on kolme.
Mutta kuten aiemmin kuulimme,
oikeanlaiseen päiväkotiin pääsystä
on niin kova kilpailu,
että hakijoita haastatellaan kolmevuotiaina.
Lapsi istuu ynseän paneelin edessä,
joka selaa tämän ansioluetteloa,
(Naurua)
tivaten: "Tässäkö kaikki?"
(Naurua)
(Aplodeja)
"Olet ollut olemassa 36 kuukautta,
ja tässä kaikki?" (Naurua)
"Et ole saavuttanut mitään.
Ensimmäiset kuukaudet taisit vetelehtiä
rintaa imien, vai mitä?" (Naurua)
Ajatus on pöyristyttävä, mutta ihmiset menevät siihen mukaan.
Toinen suuri ongelma on tasapäistäminen.
Meidän koulujärjestelmämme on laadittu
pikaruokaloiden mallin mukaiseksi.
Tästä Jamie Oliver puhui tuossa aiemmin.
Ateriapalvelussa on kaksi tapaa varmistaa ruoan laatu.
Ensimmäinen on pikaruoka,
jossa kaikki on standardisoitua.
Toinen vaihtoehto on tuttu huippuravintoloille,
joissa kaikkea ei standardisoida,
vaan sopeutetaan paikallisiin olosuhteisiin.
Me olemme itse valinneet itsellemme
koulutuksen pikaruokamallin, joka köyhdyttää mieltämme
samalla tavalla kuin
pikaruoka köyhdyttää kehoamme. (Aplodeja)
Meidän tulisi ymmärtää muutama asia.
Ensinnäkin inhimillinen lahjakkuus on huikean monimuotoista.
Ihmisillä on keskenään hyvin erilaisia taipumuksia.
Huomasin hiljattain, että
sain lapsena lahjaksi kitaran
suunnilleen samaan aikaan kuin Eric Clapton sai ensimmäisensä.
No, Eric oppi vieläpä soittamaankin sitä.
(Naurua)
Minulle ei käynyt samoin.
En saanut sitä peliä toimimaan.
Vaikka kuinka ahkerasti puhalsin siihen,
se ei vain toiminut.
Mutta kysymys ei ole vain siitä.
On kyse intohimosta.
Ihmiset ovat harvoin hyviä asioissa, joista he eivät erityisemmin välitä.
Olennaista on intohimo,
se, mikä liikuttaa sieluamme ja energisoi meitä.
Jos teet jotakin, mitä rakastat, ja missä olet hyvä,
aika kuluu eri tavalla.
Vaimoni sai juuri kirjansa valmiiksi,
ja onhan se hieno kirja.
Mutta hän katoaa tuntikausiksi kirjoittaessaan sitä.
Jos teet jotakin, mitä rakastat, tiedät mistä puhun.
Tunti tuntuu viideltä minuutilta.
Jos teet jotakin, mikä ei kosketa sieluasi,
viisi minuuttia tuntuu tunnilta.
Monet pyrkivät eroon koulusta ja opiskelusta,
koska koulu ei ruoki heidän sieluaan.
Se ei energisoi heitä eikä nostata intohimoa.
Tarvitsemme uusia mielikuvia.
Meidän tulee korvata nykyinen teollisuusajan koulutusformaatti,
tämä sarjatuotantoa muistuttava malli,
joka perustuu lineaarisuuteen
ja tasapäistämiseen ja ihmisten opettamiseen erissä.
Se täytyy korvata mallilla,
joka perustuu enemmän maatalouden periaatteisiin.
Meidän pitää ymmärtää, että ihmisten kukoistusta
ei voi aikaansaada mekaanisesti.
Se on orgaaninen prosessi.
Inhimillisen kehityksen lopputulosta emme voi ennustaa.
Voimme ainoastaan, maanviljelijän tapaan,
luoda olosuhteet, jotka edesauttavat
ihmisten puhkeamista kukoistukseensa.
Koulutuksen uudistaminen ei ole sitä, että
kopioidaan jokin järjestelmä.
Hyviä järjestelmiä on olemassa,
esimerkiksi KIPP on sellainen.
Koulutusta tulee räätälöidä olosuhteisiin sopivaksi
ja niiden oppilaiden persoonallisuuteen sopivaksi,
joita ollaan opettamassa.
Tämä on mielestäni tulevaisuuden malli.
Siinä emme enää tarjoa
samaa ratkaisua kaikille, vaan
käynnistämme uuden aallon, jossa
ihmiset kehittävät itse omat ratkaisunsa
persoonallisen opetussuunnitelman tarjoamalla tuella.
Tässä huoneessa istuvat ihmiset
hallitsevat poikkeuksellisia resursseja
liiketalouden, multimedian ja
internetin alueilla.
Näiden teknologioiden yhdistäminen
opettajien valtavaan lahjakkuuteen
mahdollistaisi koulutusjärjestelmämme vallankumouksen.
Kehotan teitä osallistumaan.
Se on elintärkeää -- ei ainoastaan meidän,
vaan lastemme tulevaisuuden kannalta.
Meidän täytyy luopua teollisesta mallista
ja korvata se orgaanisella vaihtoehdolla,
niin että jokainen koulu voi puhjeta kukkaan.
Lapset saavat elämänkokemuksensa koulusta.
Tai kotoa, jos tahtovat kotiopetusta;
perheidensä tai ystäviensä keskellä.
Paljon on puhuttu unelmista
näiden muutamien päivien aikana.
Ja haluaisin tässä nopeasti --
Natalie Merchant kosketti minua kovasti lauluillaan, jotka
herättivät henkiin vanhoja runoja.
Haluaisin lukea teille lyhyen runon
W.B. Yeatsilta, jonka saatatte tuntea.
Hän kirjoitti tämän rakastetulleen,
jonka nimi oli Maud Gonne.
Häntä suretti, koska hän ei uskonut voivansa
antaa naiselle sitä, mitä tämä toivoi.
Siispä hän sanoo: "Minulla on jotakin muuta, mutta ehkä se ei ole sinua varten."
Näin hän kirjoittaa:
"Jos minulla olisi taivaiden kirjaillut kankaat
kultaisessa ja hopeisessa
valossa kylpevät;
siniset, himmeät
ja synkät kankaat
yön ja valon ja hämärän,
levittäisin ne jalkojesi juureen.
Mutta olen köyhä, ja minulla
on vain haaveeni.
Olen levittänyt unelmani haaveeni jalkojesi juureen;
etene varoen,
kuljet haaveideni päällä."
Joka päivä, kaikkialla
lapsemme levittävät haaveensa jalkojemme juureen.
Ja meidän pitäisi edetä varoen.
Kiitos.
(Aplodeja)
Kiitos paljon.