О господ-
Ісусе.
Погнали.
Привіт! Це Ден, і я вітаю-
Гей, ця сорочка може стати проблемою.
Чому?
А, тому що... Трясця. Все настільки погано?
Я не бачу.
Лайно, добре.
Вперше я одягнув сорочку. Думав, буде мило.
Бо це така собі, знаєш, емо-сорочка, але через мереживо трохи квірна.
Але не настільки,
щоб відвернути натуралів від цікавого заголовку.
Перевдягаюся, так?
Добре.
Блискавка. Бігом.
Так краще?
Вітаю! Це Ден, і я роблю свій вклад у вимирання людства
бо я не хочу дітей.
Щоденна дистопія з Деніелом Гауелом
Раніше через таку жахливу заяву
затаврувала б тебе як парію у суспільстві,
де ти або дивак, якого скоріш за все заарештують як якогось маньяка,
або відьмі, і чомусь треба раз за разом занурювати тебе у річку.
Що ж, часи змінилися.
Насправді я просто трохи розчарований у стані цього світу
і не певен, чи хочу робити свій внесок.
Навіть зараз, висловити таку гостру думку -
не знаю, чи хочу дітей -
викликає таку реакцію:
Але ж ти кохатимеш їх, а вони тебе.
А хто доглядатиме за тобою, коли вже й посрати сам не зможеш?
Приймається.
Ми створені для цього, саме для цього в нас є пеніс.
Повірте, я роблю з ним все, ОКРІМ того, що схвалює бог.
Без жартів.
Я на тому етапі життя, де, здається, я доросла людина.
Всі мої шкільні друзі почали шубовсати з себе малюків,
які, будьмо відвертими, всі є карантинними дітлахами.
Вони всі - випадкові. Так.
В локдаун відносини розвивалися двома шляхами:
або люди усвідомлювали, що майже не проводили часу разом,
окрім чпокання, і тому майже не знають один одного;
в них нема нічого спільного, і тепер вони застрягли у хаті з розумною секс-іграшкою,
яку ненавидять, і розійшлися.
Або вони вітають чарівну маленьку Дейнеріс,
або Ліл Нас Екса, або Екс-щось-там-довбаний-джпег,
або що там придумала собі Граймс.
Які янголятка. Звісно ж, заплановані.
Я озирнувся навкруги, і здивувався:
ви ж не очікуєте, що я зроблю те саме, навмисно, чи не так?
Не існує більш жахливого вислову, ніж "осісти".
У 50-ті очікувалось, що ти миттєво одружишся прям після школи,
виштовхнеш з себе личинусів й одразу перейдеш до пияцтва та ображеності на увесь світ.
Бам! Ось воно, життя, і тепер ти б'єш байдики допоки тебе не відрядять в пансіонат.
Для чого поспішати, га?
Я можу пиячити й без личинусів.
Достатньо зайти в Твітер на 5 хвилин і жагу до життя втрачено.
І чому "осісти"? Чому треба сідати?
Хіба не можна й далі метушитися, нервово здригатися
або дратливо постукувати ногами по життю?
І чому рух униз?
Господи, якби це називалося "підійматися", хоча б звучало обнадійливо.
Підіймаються у рай,
а "осідати" звучить наче евтаназія.
Це наче запасний план у випадку, коли ми усвідомлюємо, що життя
насправді невимовно нудне та не відповідає очікуванням.
Типу, дідько, в мене закінчилися серіали на перегляд.
Нумо створимо цілу довбану істоту, яка про це не просила!
О, ваш шлюб потребує порятунку?
Дитинка все виправить.
Авжеж, саме так.
Що там з 50% розлучень?
Отже, окей, по-перше, мені подобається егоїстичне життя.
Ось, я це сказав.
Я вже витратив забагато часу вивчаючи штуки,
які вважав, що маю вивчити, в гонитві за кар'єрою, яку мав мати,
і не робив усіляке зі своїм пенісом, бо боженька заборонив,
тому я все ще відіграюсь за втрачений час.
Я не можу навіть знайти достатньо часу на Mario Kart,
щоб підтримувати свою крихку психіку.
Тому ні, не хочу пектися про ще одне повноцінне життя.
Я відчуваю, що все ще розбираються, ким я є,
в чому сенс життя і як я ставлюся до світу,
тому думка про те, що хтось інший стане пріорітетом, зовсім не тішить.
Коли я розмовляю з друзями, які мають дітей,
зазвичай кажу: "О, він гарнюня, кохаєш його?"
"Певен, він тебе кохає".
"А скільки ти спиш?"
І вони повертають свої хрусткі шиї до мене
і з їхніх очей ллются фонтани крові. Так!
Дитина забиратиме мій час, виснажить ресурси,
я не зможу бути спонтанним.
Це така штука, яку я хотів би мати як опцію.
Навіть якщо в реалі я виходжу з дому тільки по роботі,
і скоріш за все просто сидітиму вдома в труханах, істиму йогурт та дивитимусь відео з дурними ретріверами,
які врізаються в неймовірно чисті скляні двері.
Це остання клітина моску!
Але я міг би бути спонтанним, зрозуміло?
Саме усвідомлення, що в мене є ця сила і можливість, дає мені почуття свободи.
Я купив 20 кімнатних рослин, і ці примхливі гівнюки і так роблять мені нерви.
А їх треба тільки поливати щотижня.
Якщо мені буде потрібно годувати когось кілька разів на день, і мити його, і розважати.
О хлопче. Зрозумійте,
мати рослини та тварин добре для психічного здоров'я.
"Купляти рослини задля підтримки психіки -
це гейська версія народження дитини задля збереженн шлюбу".
Приємно мати малі задачі, буденність, відчувати залученість
у чийсь розвиток та отримувати насолоду від цього,
але кактус не потрібно розважати!
Якби я застряг в лифті з кактусом або ретрівером -
жодних проблем.
Але якщо дитина погляне на тебе і скаже: "Мені нудно", -
Трясця, оце мене лякає до срачки.
Я тільки но оселився в оселі, яка нарешті облаштована зі смаком,
і що тепер? Встановлювати захист для дітей?
Я сам незграба з жирафячими копитами
і постійно врізаюсь у меблі.
В моїх біологічних дітей нема жодного шансу.
Також, дитячі іграшки зазвичай кольорові,
а це суперечить моїй
естетиці депресивної лесбійки-лісоруба.
На цьому можна завершувати, тільки це має значення.
Ця відповідальність неосяжна.
Сама моя сутність - це бути невдахою по життю
і я все ще намагаюся це стилізувати.
Я не хочу пустити все за вітром через крихітку Дейнеріс.
Стільки книжок по дитячій психології такі:
"Гей, якщо під час першого дотику до дитини в тебе холодні руки -
травма. Отак.
Тепер воно бісексуальне.
Коли вперше журиш, треба вжити найточніше формулювання,
інакше у 20 років він/вона зрозуміє, що мають жахливий кінк.
Навіть дрібниці.
Мій тато завжди вимовляв "вафля" як "вафель"
через прикол у Монті Пайтоні.
Нарешті, месьє, тонкий м'ятний вафель.
І все своє життя я думав, що вони справді звуться вафелями!
Я обожнюю скидати провину за всі свої вади на природу та виховання,
і я нікому не дозволю зробити те саме зі мною!
Уявіть, що я передав травму свого покоління,
і за 25 років моя надокучлива дитина покоління Б2
стрімить в метавсесвіті з аватаркою пузатого Пікачу
і розповідає як я травмував його тим, що їв йогурт в спідній білизні,
і через це вона очолила трансгуманістичну революцію,
та завантажила себе у розумний туалет з 10 гігами пам'яті.
Ні, я не робитиму цього.
Також є екологічний аргумент,
що найкраще, що ми можемо зробити для планети,
це просто до біса всі померти.
Померти, дати білкам вирвати мої горішки
у спробі пережити ядерну зиму, яку ми залишимо по собі.
Ще одне життя споживання ресурсів,
яке може створити ще життя, і так нескінченно.
Я стресую вже навіть від того, як переробити пакування від йогурту.
Я не створюватиму ще одного себе.
Господи, світу це не потрібно.
Це якщо ще буде світ, бо, щиро кажучи,
суспільство зараз на перехресті,
де ми або будемо жити в одній зі стартреківських
пост-конфліктних зелених утопій любові та миру, коли все подолаємо. Або
в повній кліматично-апокаліптичній неіронічній янг-едалт дистопії,
але без сексуального тяжіння і крутого вбрання.
Тому пробачте мені бажання зачекати трохи, з Брекзітом, американським судом,
а також Китаєм, росією, поплавленими у соц.мережах мізками
перед тим, як я кінчу в пробірку через те, що мені нудно.
Також я гей.
Так, напевно, мав згадати про це раніше.
Якщо ви не зрозуміли по мереживній сорочці.
Якщо хтось випадково завагітніє від мене, це буде дуже цікаво.
Для науки.
Тобто, звісно, я можу всиновити,
зробити круту дитину за допомогою науки або навіть розпочати дивні платонічні відносини з лесбійкою
і створити родинну комуну.
Тому ні, я не маю бажання осідати та створювати життя.
Але на якомусь рівні мене це бентежить,
бо ми всі були виховані в певній культурі
уявляти майбутнє у домівках, де бринить дитячий сміх.
Звісно, сміх - це авжеж приємно,
певен, що безумовне кохання справді приносить щастя,
навіть попри страх відповідальності за виховання особистості.
Можливо це страх не впоратися із завданням.
Чи я справді зможу створити щасливу людину?
Чомусь люди завжди кажуть:
"Дене, я вважаю, з тебе вийде чудовий батько".
Через що я думаю, враховуючи усі меми -
невже? Ви певні, що бачили всі мої відео?
Вже чекаю на відео з Луіз, яке незабаром вийде.
Якщо мені треба буде взбадьоритися, я скуштую трохи плаценти Луіз.
- Скуштуй мої органи. - Чи це канібализм?
- Так. - Справді?
- Трохи.
На якомусь рівні я вважаю
що я в біса був би найкращим батьком на планеті,
бо знаєте, що б я робив?
Просто щиро кохав свою дитину і дозволяв їй робити те, що вона хоче.
Я був би поряд, упавнився, що вона може поділитися зі мною будь-чим.
А став би їй другом.
Вважаю, це цікаво - спостерігати, як допитливий розум намагається зрозуміти, як працює цей світ.
Побачити чийсь свіжий погляд
може змінити моє сприйняття життя.
Я настільки ненавиджу думку, що ми створені для чогось,
але все ж таки нашу психіку, біологічний імператив
та еволюційну психологічну трансформацію нікуди не подінеш.
Бонкніть мене та відправти за грати,
але я знаю, що хтивий не просто так.
Звісно, якщо моя дитина одного дня скаже мені:
"Татко Деніеле, я хочу стати інфлюенсером".
Вбити з милосердя, негайно.
Давай ще раз, друга спроба, ми все спаскудили.
Мій найбільший стах - це те, що люди, які не хочуть дітей,
скоріш за все саме ті люди, які мають виховувати наступне покоління.
Якщо ми сподіваємося, що наступні покоління виправлять все це лайно,
в якому ми через людей, в яких були діти, в яких були діти, в яких були діти.
Що як через 100 років залишаться лише люди,
виховані тими, хто робив усіляке з хибних причин.
І вони з радістю проголосують за власне знищення.
Тепер, вирішити створити життя, щоб врятувати світ,
звучить дуже амбіційно.
Але ми в цій точці.
Щиро кажучи, це звучить ще й до біса круто.
Ага, виховати їх в канонах янг-едалт дистопії.
Що ж, подивимось.
Скільки люди взагалі живуть зараз?
Наші виміри базуються на тривалості життя наших дідусів.
Але вони палили з 2 років, одружилися у 20
та ще тримаються.
Чи ми житимемо 110 років з напівштучними тілами?
В нас будуть дрони-сперматазоїди та дрони-яйцеклітини,
і ми будемо егоістичними геями до 60-ти років,
а потім, можливо, настане час створити життя,
щоб збадьоритися.
Бо, ймовірно, ми реально розумітимемо, що робимо.
Або захочемо створити кілька солдатів для культурної війни.
Розкажіть, що ви думаєте.
Чи я відмовляю собі в коханні та щасті?
Або я маю бути ще більше нажаханим, ніж я зараз?
Хтозна.
Якщо це відео набере 100 000 лайків, я зніму свої пологи.
Тому підписуйтесь, тицяйте на бісов дзвін, щоб.. так.
Дякую за перегляд Щоденної дистопії з татком Деніелом.
Добре.