נפלא להיות כאן
ולדבר על המסע שלי,
לדבר על כיסא הגלגלים
ועל החופש שהוא נתן לי.
התחלתי להשתמש בכיסא-גלגלים לפני 16 שנה
כשמחלה ממושכת
שינתה את אופן הגישה שלי לעולם.
כשהתחלתי להשתמש בכיסא הגלגלים,
זה היה חופש חדש ועצום.
כבר ראיתי שחיי חומקים ממני ונעשים מוגבלים.
זה היה כמו לקבל צעצוע גדול וחדש.
יכולתי להסתחרר בו ולחוש שוב את הרוח על פני.
היה מלהיב להיות סתם בחוץ, ברחוב.
אבל למרות שנהניתי מהשמחה והחופש החדשים האלה,
התגובה של האנשים כלפי השתנתה לגמרי.
זה היה כאילו הם כבר לא רואים אותי,
כאילו ירדה עלי גלימת היעלמות.
הם כאילו ראו אותי לפי הנחות היסוד שלהם
מבחינת ההרגשה להיות בכיסא-גלגלים.
כששאלתי אנשים על האסוציאציות שלהם לגבי כיסא-גלגלים,
הם השתמשו במלים כמו "מוגבלות", "פחד",
"רחמים" ו"נכות".
הבנתי שמאז ומתמיד הפנמתי את התגובות האלה
ושזה שינה אותי ברמה עמוקה ביותר.
חלק ממני הפך לזר לי.
ראיתי את עצמי לא מנקודת מבטי,
אלא בבירור ובהתמדה מנקודת המבט
של תגובתם של אחרים אלי.
ולכן היה לי ברור שעלי לכתוב סיפורים משלי
אודות החוויה הזו,
נרטיבים חדשים שישיבו לי את זהותי.
[למצוא חופש: דרך כתיבת סיפורינו-אנו, אנחנו לומדים לקחת את כתבי-חיינו באותה רצינות כמו נרטיבים 'רשמיים'. - דייוויס 2009, TEDxWomen]
התחלתי ליצור יצירת-אמנות
שמטרתה למסור משהו
אודות החדווה והחופש שחשתי בעת השימוש בכיסא-גלגלים --
כיסא חשמלי/כיסא-כוח -- כדי לשאת ולתת עם העולם.
עבדתי על המרת אותן תגובות שהפנמתי,
אותם מושגי-יסוד שעיצבו במידה כה רבה
את זהותי כשהתחלתי להשתמש בכיסא-גלגלים,
ע"י יצירת דימויים לא-צפויים.
כיסא הגלגלים הפך לנושא לציור ולמשחק.
כשהתחלתי להותיר עקבות, פשוטו כמשמעו,
לחדוותי ולחירותי,
היה מרגש לראות
את תגובותיהם המתעניינות והמופתעות של האנשים.
נראה שזה עורר נקודות-מבט חדשות,
וזה תרם לשינוי של תבניות-חשיבה.
זה הוכיח שעיסוק באמנות
יכול לעצב מחדש זהות
ולהמיר מושגי-יסוד דרך מבט מחודש על המוכר.
אז כשהתחלתי לצלול, ב-2005,
תפשתי שציוד הצלילה מרחיב את תחום הפעילות
ממש כמו כיסא-גלגלים,
אבל האסוציאציות שמעלה ציוד צלילה
הן של ריגוש והרפתקה,
בשונה לגמרי מהתגובות כלפי כיסא-גלגלים.
אז חשבתי לעצמי, "מעניין מה יקרה
אם אחבר בין השניים" [צחוק] [מחיאות כפיים]
וכיסא הגלגלים התת-מימי שנולד מכך
לקח אותי למסע מופלא ביותר
לאורך 7 השנים האחרונות.
וכדי לתת לכם מושג איך זה,
אני רוצה לשתף אתכם באחת התוצאות
של יצירת החזיון הזה,
ולהראות לכם לאיזה מסע מופלא זה לקח אותי.
[מוסיקה]
[מחיאות כפיים]
זו חוויה מדהימה ביותר,
יותר מרוב הדברים שחוויתי בימי חיי.
היה לי חופש תנועה, פשוטו כמשמעו,
במרחב של 360 מעלות
ותחושת אקסטזה של חדווה וחופש.
ומשהו לא-צפוי עד להפתיע
הוא שנראה שאנשים אחרים רואים וחשים זאת גם הם.
עיניהן ממש מוארות,
והם אומרים דברים כמו, "גם אני רוצה כזה,"
או, "אם את יכולה לעשות את זה, אני יכול לעשות הכל."
ונראה לי שזה בגלל שבאותו רגע
שהם רואים עצם מסוים
מבלי שיש להם מסגרת התייחסות עבורו,
ולכן זה חורג ממסגרות ההתייחסות
שיש להם עבור כיסא הגלגלים,
וזה מאלץ אותם לחשוב בדרך חדשה לגמרי.
לדעתי, אותו רגע של חשיבה חדשה לגמרי
יוצר אולי חופש
שמתפשט ומגיע עד חייהם של אנשים אחרים.
מבחינתי זה אומר שהם רואים
את ערכו של השוני,
את השמחה שזה מביא
במקום להישאר ממוקדים באובדן או במגבלה,
אנו רואים ומגלים את העוצמה והשמחה
שטמונים בראיית העולם מנקודות-מבט חדשות ומלהיבות.
עבורי, כיסא הגלגלים הופך
לאמצעי של שינוי.
למעשה, אני מכנה כעת את כיסא הגלגלים התת-מימי "שער",
כי הוא ממש הדף והעביר אותי
למצב הוויה חדש,
למימדים חדשים ולרמה חדשה של מודעות.
ודבר נוסף:
מכיוון שאיש לא ראה או שמע
על כיסא-גלגלים תת-מימי עד עתה,
ויצירת החזיון הזה היא יצירה
של צורות ראיה, הוויה וידיעה חדשות,
יש לכם כעת המושג הזה בראש.
וכעת גם אתם מהווים חלק מיצירת האמנות הזו.
[מחיאות כפיים]