Statisztikailag
a legvalószínűbb leendő gyilkosom én magam vagyok.
A 45 év alatti brit férfiak körében az öngyilkosság a halál leggyakoribb oka.
Naponta 12 férfi,
hetente 84,
kétóránként egy.
E férfiak egyike gyerekkori legjobb barátom volt,
Steve Yates.
De ő nem csupán szám volt.
Apa volt,
valakinek a fia,
férj és barát,
az én barátom.
Kedves, közvetlen,
vicces, csodálatos srác volt.
Tizenévesekként elválaszthatatlanok voltunk.
Sülve-főve együtt voltunk. El nem szakadtunk egymástól.
Rengeteg időt töltöttünk együtt, mintha testvérek lettünk volna.
De ahogy felnőttünk,
az élet közbeszólt, és kezdtünk eltávolodni egymástól.
Tehát nem tudtam, milyen rossz állapotba került Steve,
csak amikor már túl késő volt.
Mentálisan olyan rossz állapotba került,
hogy azt hitte,
mindenkinek jobb lesz nélküle,
ami, persze, egyáltalán nem igaz.
Időnként cseverésztünk,
de váltig állította, hogy minden rendben.
Amikor Steve meghalt,
én is, akárcsak mások, saját magamat okoltam.
"Mit tehettem volna másként?
Hogyan segíthettem volna rajta?
Miért tette?"
De tudtam,
hogy a múltat nem lehet megváltoztatni.
Tovább kellett lépnem, de nem tudtam, hogyan.
A következő Steve-en kellett segítenem,
hogy más barátok, családok ne menjenek át azon, amin mi keresztülmentünk.
Akkoriban egy cikkben olvastam,
hogy a velem egykorú férfiak sportot és dokumentumfilmeket néznek.
Tehát,
én is ezt fogom csinálni.
Filmet fogok forgatni.
A Steve pozitív dokumentumfilm a férfiak mentális egészségéről,
valós emberekről,
valós beszélgetésekről,
és ami a legfontosabb: valós megoldásokról.
Egy éven keresztül beutaztam az országot,
rendkívüli emberekkel beszélgettem arról, hogy mit tesznek,
és még fontosabb, hogy mit tehetünk mi, hogy segítsünk.
Rájöttem, hogy amikor kimutattam a sebezhetőségem,
hogy lássák, nem vagyok rendben,
akkor könnyebb volt megnyílni és beszélni.
A filmet 2019 márciusában
300 nézőnek mutattuk be,
akik felállva tapsolták meg a végén.
Mély alázatot éreztem.
De a reakciójukból ítélve arra gondoltam:
ez akár valami nagyobb dolog kezdetét is jelentheti.
Rájöttem, hogy a film elkészítése csak a megoldás felét jelentette.
Az igazi hatás elérése attól függ, hogy hol és hogyan vetítem le.
Gondolkodtam, hogy juthat el a film olyan férfiakhoz, akiknek nagy szükségük van rá.
Hát, el kell mennem hozzájuk.
Ekkor kezdődött a munka neheze:
elmenni oda, ahol férfiak vannak.
Megtettem!
Elmentem kocsmákba,
sportklubokba,
edzőtermekbe, építkezésekre,
bárhova, ahol férfiak általában előfordulnak.
Eddig 47-szer mutattam be a filmet,
mindenkinek, a Couttstól, a királynő bankjától kezdve
egészen B kategóriás börtönökig,
és mindenik alkalom
nagyon különböző volt,
mindenik nagyon érdekes beszélgetéseket idézett elő,
mindenik többet jelentett mint csak egy film.
Rájöttem, hogy a kocsmák a legmegfelelőbbek.
Igen, hallottam az alkohol és a depresszió közti összefüggésről.
De a férfiak nagy része a kocsmákban van!
És...
amikor a férfi csak ott ül,
és senki nem erőlteti rá, hogy beszéljen,
csak dédelgeti a söröspoharát,
csak nézi, ahogy mások megnyílnak,
a végén talán majd kiböki:
"Igen, én is úgy érzem magam."
Ez olyan, mint elsőnek lépni a táncparkettre.
Valaki elkezdi,
és ez önbizalmat ad a többieknek, hogy bekapcsolódjanak.
Volt olyan eset, amikor férfiak, akik azelőtt sosem találkoztak,
hirtelen nyíltan kezdtek beszélni az őket érő stresszről és nyomásról,
csak azért, mert ezt látták a képernyőn mások példáján.
Egy hétfői napon
reklámcégnek mutattam be a filmet,
és egy évi 300 000 fontot kereső alakkal csevegtem.
Aztán pénteken egy börtönbe mentem,
ahol egy fogollyal társalogtam, aki 21 évéből kilencet már letöltött.
Igazán meglepett, hogy mennyire hasonlók voltak a gondjaik.
Az egyik a fizikai bezártság,
a másik pedig anyagi helyzetük:
úgy érzik, hogy a munkájuk uralja őket,
mindketten elszigeteltek, mindkettőnek hiányzott a családja,
mindketten megbánták bizonyos döntésüket, és szükségét érezték egy beszélgetésnek.
Arra következtettem:
"Ez valós módja annak, hogy segítsek,
annak, hogy a mentális egészség tudatosságát cselekvéssé változtassam.
Tehát beszélgetős csoportot indítok."
Megalapítottuk a "Beszélgetős klubot"
a filmben szereplő emberekkel együtt,
a beszédmódra vonatkozó egyszerű szabályokkal:
ne ítélkezzünk és ne adjunk tanácsot,
csak hallgassuk meg egymást.
Ehhez olyan módszert kellett találnom, amelyet a férfiak elfogadnak,
mint pl. a helyes nyelvezet használata.
Vajon ez segít-e a férfiaknak abban,
ahogyan mentális egészségüket látják?
Már ez a két szó is akadálynak tűnik.
Sok férfi, akivel beszéltem, azt hitte,
hogy a mentális egészség és mentális betegség ugyanazt jelenti.
De ha összevetjük a testi egészségünkkel,
akkor sokkal tisztábban látjuk a dolgokat.
Ha pl. agyunkat izomnak tekintjük,
segítségre van szüksége, hogy erősödjön, de szüksége van pihenésre is.
Tehát mentális fitneszről beszélünk,
segítjük a férfiakat a mentális edzésben, ahhoz, hogy mentálisan erősek –
edzettek és erősek – legyenek.
Meggyőződésünk, hogy a Beszélgetős klub a rendszeres beszélgetés által
képes mentálisan edzetten tartani az embereket.
Mindez két szóval kezdődik:
"Hogy vagy?"
De mivel tudjuk, hogy sok férfinak nehéz ezt kifejezni,
még két szót hozzátettünk:
"tízes skálán":
"Hogy vagy? Tízes skálán?"
Majd megkérjük, magyarázzák meg, miért azt a számot mondták.
Mindenkinek mást jelentenek a számok,
személyesek.
Ami az egyik férfinak ötös, az egy másiknak hetes lehet.
Valójában ez csak egy módszer,
hogy felvállaljuk mentális állapotunkat.
De működik!
Mint pl. ma reggel.
Voltak próbáink,
pár dologgal ügyetlenkedtem,
és ideges voltam amiatt,
hogy ma önökkel találkozom.
Nem aludtam valami jól...
mert szorongtam, hogy itt kell lennem.
És rosszat is álmodtam.
Tehát
mi lesz ebből...
Felkelek és azt mondom: "Hogyan...
Ötpontosan ébredtem. Hogy érhetek el hatost a reggeliig?
Hetest az ebédig?
És majd a nyolcast?"
Arra jöttem rá, hogy a válasz:
kedvesnek lenni önmagunkhoz.
Ma reggel futni mentem,
majd fejedelmien megreggeliztem,
felhívtam a gyerekeimet, butaságokról beszélgettünk,
és a számom kezdett nőni.
Számomra az a fontos, hogy a férfiak hogyan reagálnak –
akár a szétosztott szórólapokra, akár a csoportok helyszínére.
Íme, ezek a szabályok.
Igazából,
nem adunk utasításokat, de kellenek beszélgetésre vonatkozó szabályok.
Mi az első dolog,
mit tesz először egy férfi, amikor ezeket meglátja?
Kettőbe hajtja.
Majd megint kettőbe hajtja, és ismét kettőbe hajtja,
és beteszi a farzsebébe.
(Nevetés)
Ezért ennek minden egyes oldalát felhasználom arra,
hogy meggyőzzem önöket,
(Nevetés)
lépjenek be a Beszélgetős klubba.
Az online közösségünk csak pár hónapja működik,
de már több, mint ezer férfi van, aki rendszeresen beszél ott a számairól.
Van 21 csoportunk
világszerte,
melyek hetente vagy havonta találkoznak
kocsmákban, edzőtermekben,
férfiak uralta helyeken, ahol férfiak jól érzik magukat.
Megbizonyosodunk afelől,
hogy biztonságos, kényelmes, meghitt környezetben vagyunk,
ahol a férfiak úgy érzik, elmondhatnak bármit, amit a fejükben forgatnak.
Egy átlagos csoportban nyolc férfi van.
Körben ülünk.
Van egy beszélgetőlabdánk,
csak a labdát tartó férfi beszélhet.
Majd végigvesszük a számokat.
Aztán arról beszélünk, hogy miért vagyunk hálásak.
Ezt követően elmondjuk,
hogyan fogunk vigyázni mentális fittségünkre azon a héten,
majd befejezéskor ismét megmondjuk a számokat.
Nagyon egyszerű, de nagyon hatásos,
és hihetetlen, de ez két órát tart.
A Beszélgetős klub előtt
sok mai tagunk mondta nekem,
hogy régen gyengeségnek érezte azt, ha az érzéseiről beszél.
De most már tudják:
aggodalmaik rendszeres szóba hozása megerősíti őket.
Ha elérhetnénk azt, hogy a férfiak mentálisan erősebbek legyenek,
akkor esetleg befolyásolhatnánk a stressz- és szorongásszintjüket is.
Amikor megkérdezték,
mit szeretnék ma útravalóul adni önöknek,
az volt a válaszom: a mentális fittség gondolatát,
és hogy kérdezzék meg szeretteiktől:
"Hogy vagy a tízes skálán?"
Mert rájöttem,
hogy ez az egyszerű kérdés életeket változtathat meg.
A Steve film mindenik levetítése után elmondom:
"Ha aggódsz valaki miatt, kérdezd meg:
»Hogy vagy, a tízes skálán?«"
Egy férfi elmesélte, hogy pont ezt tette.
Hazafele menet felhívta legjobb barátját.
Aggódott miatta.
Barátja hétvégi esküvőjén az övé volt a vőfély szerepe,
de érezte, hogy valami nincs rendben vele.
Ezért megkérdezte:
"Hogy vagy, a tízes skálán?"
Hosszú szünet után
a barátja válaszolt,
és elkezdett beszélni a gondjairól.
Kiderült, hogy a barát az esküvő lemondását fontolgatta.
El akart menekülni valahova, sőt még az öngyilkosságot is említette.
De azáltal, hogy feltette a kérdést, és mellette állt, megváltozott a helyzet.
A férfi most nős, gyereket várnak,
és mindketten a Beszélgetős klub tagjai.
Hiszem,
ha a Beszélgetős klub 10 évvel ezelőtt létezett volna,
Steve még itt lenne köztünk, és én nem állnék itt a színpadon.
De visszamenni nem lehet.
Csak előre tudok menni.
Mást nem tehetek, mint megpróbálok segíteni a következő Steve-en.
Most mindenkitől kérdezem:
Hogy vagy, a tízes skálán?
Köszönöm.
(Taps)
(Éljenzés)
(Taps)