Pripovedujem zgodbe.
In rada bi vam povedala par osebnih zgodb
o tem, čemur pravim "nevarnost edine zgodbe".
Odraščala sem v univerzitetnem kampusu v vzhodni Nigeriji.
Mama pravi, da sem začela brati pri dveh letih;
mislim, da je pri štirih bližje resnici.
Torej sem bila zgodnja bralka.
In kar sem brala, so bile angleške in ameriške otroške knjige.
Bila sem tudi zgodnja pisateljica.
Ko sem pri približno sedmih letih začela pisati zgodbe,
s svinčnikom in barvnimi ilustracijami,
ki jih je morala brati moja uboga mama,
sem pisala ravno takšne zgodbe, kot sem jih brala.
Vsi moji liki so bili beli, z modrimi očmi.
Igrali so se v snegu.
Jedli so jabolka.
(smeh)
In veliko so govorili o vremenu,
o tem kako je lepo, da se je pokazalo sonce.
(smeh)
In to, kljub temu da sem živela v Nigeriji
in da do takrat še nisem bila nikjer izven Nigerije.
Nismo imeli snega. Jedli smo mango.
In nikoli nismo govorili o vremenu,
ker ni bilo potrebe.
Moji liki so tudi pili veliko ingverjevega piva,
saj so liki iz angleških knjig, ki sem jih brala,
pili ingverjevo pivo.
Da ne govorim o tem, da nisem vedela, kaj ingverjevo pivo sploh je.
(smeh)
Tudi po mnogo letih
sem imela nezadržno željo, da bi poskusila ingverjevo pivo.
Ampak to je druga zgodba.
Po mojem mnenju to prikazuje,
kako smo občutljivi in pod vtisom,
ko se seznanimo z zgodbo,
še posebno, ko smo otroci.
Ker je bilo vse, kar sem brala, knjige, kjer so bili liki tuji,
sem bila prepričana, da v knjigah,
morajo nastopati tujci
in da morajo biti o stvareh, s katerimi se nisem osebno identificirala.
Stvari so se spremenile, ko sem spoznala afriške knjige.
Ni jih bilo veliko na voljo.
In ni jih bilo tako lahko najti kot tuje.
Ampak zaradi pisateljev, kot sta Chinua Achebe in Camara Laye,
sem doživela miselni preklop v dojemanju literature.
Spoznala sem, da ljudje kot jaz,
dekleta s čokoladno barvo kože,
ki si s svojimi zvitimi lasmi ne morejo speti čopa,
tudi lahko obstajajo v literaturi.
Začela sem pisati o stvareh, ki sem jih prepoznala.
Seveda sem imela rada tiste ameriške in angleške knjige, ki sem jih brala.
Razburkale so mojo domišljijo. Odprle so mi nove svetove.
Ampak posledično, nenamenoma, nisem
vedela, da ljudje kot jaz
lahko obstajajo v književnosti.
Torej, kaj mi je odkrijte afriških pisateljev prineslo:
rešilo me je pred eno samo zgodbo o tem, kaj so knjige.
Prihajam iz konvencionalne nigerijske družine srednjega razreda.
Moj oče je bil profesor.
Mama je bila uradnica.
In tako smo imeli, kot je bila navada,
hišnega pomočnika, pogosto iz bližnjih vasi.
Ko sem bila stara osem let, smo dobili novega hišnega pomočnika.
Ime mu je bilo Fide.
Mama nam je o njem povedala le to, da je njegova družina zelo revna.
Moja mama je pošiljala jam in riž ter naša stara oblačila njegovi družini.
In če nisem pojedla vse večerje, je moja mama rekla:
"Pojej vse! Ali ne veš? Ljudje kot Fidejeva družina nimajo ničesar."
Tako sem čutila ogromno pomilovanja do Fidejeve družine.
Nato pa smo eno soboto šli v njegovo vas na obisk.
In njegova mama nam je pokazala košaro s čudovitim vzorcem,
narejeno iz pobarvane rafije, ki jo je naredil njegov brat.
Osupnilo me je.
Nikoli si ne bi mislila, da kdorkoli v tej družini
lahko nekaj naredi.
Vse, kar sem slišala o njih, je bilo to, kako so revni,
tako je zame bilo nemogoče, da bi jih videla kakorkoli drugače kot revne.
Njihova revščina je bila moja edina zgodba o njih.
Leta pozneje sem o tem razmišljala, ko sem zapustila Nigerijo
in šla na univerzo v Združene države.
Imela sem 19 let.
Moja ameriška sostanovalka je bila šokirana nad mano.
Vprašala me je, kje sem se naučila govoriti angleščino tako dobro.
In bila je zmedena, ko sem rekla,
da je v Nigeriji angleščina uradni jezik.
Vprašala me je, če lahko posluša, kar je imenovala mojo "plemensko glasbo,"
in je bila potem zelo razočarana,
ko sem zavrtela kaseto Mariah Carey.
(smeh)
Domnevala je, da ne znam uporabljati pečice.
Kar me je presunilo, pa je bilo to:
smilila sem se ji, še preden me je videla.
Njen pogled name, kot Afričanke,
je bilo na nek način pokroviteljsko, dobromisleče pomilovanje.
Moja sostanovalka je poznala samo eno zgodbo o Afriki.
Eno zgodbo o katastrofi.
V tej edini zgodbi ni bilo možnosti,
da so ji Afričani podobni v kakršnemkoli smislu.
Ni bilo možnosti za bolj kompleksna čustva od pomilovanja.
Ni bilo možnosti povezati se z njimi kot soljudmi.
Moram reči, da se, preden sem šla v ZDA,
nisem zavestno identificirala kot Afričanka.
Ampak v ZDA, kadarkoli je kdo omenil Afriko, so se ljudje obrnili name.
In nič zato, če nisem vedela nič o krajih, kot je Namibija.
Ampak sčasoma sem sprejela to novo identiteto.
In v mnogočem se sedaj vidim kot Afričanka.
Čeprav se še vedno razburim, ko se govori o Afriki kot o državi.
Najbolj svež primer se je zgodil na, drugače čudovitem, poletu
iz Lagosa dva dneva nazaj,
ko je oglas med Virginovim letom poročal
o dobrodelnem delu v "Indiji, Afriki in drugih državah."
(smeh)
Torej, ko sem preživela nekaj let v ZDA kot Afričanka,
sem začela razumeti reakcijo moje sostanovalke.
Če ne bi bila odrasla v Nigeriji,
in če bi bilo vse, kar bi vedela o Afriki iz popularnih predstav,
potem bi tudi jaz mislila, da je Afrika kraj čudovitih pokrajin,
čudovitih živali,
in nerazumljivih ljudi,
ki bijejo nerazumne vojne, umirajo od revščine in AIDS-a,
ter se niso sposobni postaviti zase,
in čakajo, da jih bo rešil prijazen bel tujec.
Afričane bi videla na enak način, kot sem,
kot otrok, videla Fidejevo družino.
Ta edina zgodba o Afriki, po mojem mnenju, prihaja iz zahodne literature.
Tukaj imam citat iz spisov londonskega trgovca, ki se je imenoval John Lok,
in je jadral do zahodne Afrike leta 1561
ter pisal občudujoče zapise o svojem potovanju.
Po tem, ko je črne Afričane poimenoval "zveri brez hiš",
piše, da so "to tudi ljudje brez glav,
ki imajo usta in oči na svojih prsih."
Vedno, ko to berem, se smejim.
In treba je občudovati domišljijo Johna Loka.
Ampak kar je pomembno pri tem zapisu,
je to, da predstavlja začetek
tradicije pripovedovanja afriških zgodb na Zahodu.
Tradicije Podsaharske Afrike kot negativnega kraja,
razlik, temačnosti,
ljudi, ki so, v besedah čudovitega pesnika, Rudyarda Kiplinga,
"pol hudič, pol otrok."
In tako sem začela dojemati, da je moja ameriška sostanovalka
skozi celo življenje
videla in slišala različne oblike te ene zgodbe,
kot je tudi profesor,
ki mi je enkrat rekel, da moj roman ni "avtentično afriški."
Bila sem se pripravljena soočiti s tem,
da je bilo v romanu mnogo stvari napačnih;
da na več mestih ni bil popoln.
Ampak si nisem predstavljala,
da roman ni dosegel "afriške avtentičnosti".
Pravzaprav nisem vedela, kaj afriška avtentičnost je.
Profesor mi je povedal, da so moji liki preveč podobni njemu,
izobraženemu moškemu srednjega razreda.
Moji liki so vozili avtomobile.
Niso stradali.
Torej niso bili avtentično afriški.
Ampak moram hitro dodati, da sem tudi jaz prav tako kriva
v smislu edine zgodbe.
Nekaj let nazaj sem obiskala Mehiko iz ZDA.
Politična klima v ZDA v tem času je bila napeta.
In bilo je veliko debat na temo priseljevanja.
In, kar se velikokrat zgodi v Ameriki,
priseljevanje je postalo sopomenka za Mehičane.
Bilo je nešteto zgodb o Mehičanih,
ki so ljudje, ki skubijo zdravstveni sistem,
na skrivaj prečkajo mejo,
in ki jih aretirajo na meji, in podobne stvari.
Spomnim se, kako sem prvi dan v Guadalajari hodila naokrog,
gledala ljudi, ki so šli delat,
ki so zvijali tortilje na tržnici,
kadili, se smejali.
Spomnim se najprej občutka rahlega presenečenja.
Potem pa sem bila prevzeta s sramom.
Spoznala sem, da sem bila tako posrkana v medijsko poročanje o Mehičanih,
da so v mojih mislih postali ena stvar,
ubogi priseljenci.
Bila sem prepričana v edino zgodbo o Mehičanih
in se nisem mogla bolj sramovati.
Torej, tako se ustvarja edina zgodba,
prikaže se ljudi kot eno stvar,
samo eno stvar,
znova in znova isto,
in to je, kar postanejo.
Nemogoče je govoriti o edini zgodbi,
če ne govorimo o moči.
Obstaja beseda v igbo jeziku,
na katero pomislim vedno, ko mislim o
sestavi moči v svetu; to je "nkali."
Je samostalnik, ki v površnem prevodu pomeni "biti večji od drugega."
Tako kot sta naš ekonomski in politični svet,
tako so tudi zgodbe definirane po principu nkalija.
Kako so povedane, kdo jih pove,
kdaj so povedane, koliko zgodb je povedanih,
je odvisno od moči.
Moč je sposobnost, ne samo povedati zgodbo o drugi osebi,
ampak jo tudi narediti v edino zgodbo te osebe.
Palestinski pesnik Mourid Barghouti piše,
da če želiš prikrajšati neko ljudstvo,
je najenostavneje tako, da jih v njihovi zgodbi
postaviš na drugo, manjvredno mesto.
Začnite zgodbo s puščicami ameriških Indijancev,
in ne s prihodom Britancev,
in imate popolnoma drugačno zgodbo.
Začnite zgodbo s
padcem afriške skupnosti in ne s kolonialno postavitvijo afriške skupnosti
in imate popolnoma drugačno zgodbo.
Pred kratkim sem govorila na univerzi,
kjer mi je študent rekel, da je res škoda,
da so nigerijski moški nasilneži,
kot je lik očeta v mojem romanu.
Povedala sem mu, da sem pravkar prebrala roman, ki se imenuje Ameriški psiho -
(smeh)
- in da je res škoda,
da so mladi Američani serijski morilci.
(smeh)
(aplavz)
Očitno sem to rekla, ker sem bila rahlo vznemirjena.
(smeh)
Nikoli mi na kraj pameti ne bi prišlo,
da bi samo zato, ker sem prebrala roman, v katerem je lik serijski morilec,
pomislila, da nekako predstavlja vse Američane.
Tega ne govorim,ker bi mislila, da sem boljša oseba od tega študenta,
ampak po zaslugi ameriške kulturne in gospodarske moči
sem imela o Ameriki veliko zgodb.
Brala sem Tylerjevo, Updikeja in Steinbecka ter Gaitskillovo.
Nisem imela samo ene zgodbe o Ameriki.
Ko sem se pred nekaj leti naučila, da se od pisateljev pričakuje,
da naj bi imeli res nesrečno otroštvo,
če želijo uspeti,
sem začela razmišljati, kako naj si izmislim grozne stvari, ki so mi jih starši počeli.
(smeh)
Ampak resnica je, da sem imela zelo srečno otroštvo,
polno smeha in ljubezni v zelo povezani družini.
Ampak imela sem tudi stara očeta, ki sta umrla v begunskih taboriščih.
Moj bratranec Polle je umrl, ker ni mogel dobiti primerne zdravniške oskrbe.
Eden od mojih najbližjih prijateljev, Okoloma, je umrl v letalski nesreči,
ker naši gasilski avti niso imeli vode.
Odrasla sem pod represivnimi vojaškimi vladami,
ki so razvrednotile izobrazbo,
tako da včasih moji starši niso dobili plač.
In tako sem kot otrok videla, kako ni bilo več marmelade pri zajtrku,
potem je izginila še margarina,
nato je postal kruh predrag,
potem smo varčevali še z mlekom.
In najpomembneje, neke vrste vsakodnevni politični strah
se je zajedel v naša življenja.
Vse te zgodbe me naredijo to, kar sem.
Ampak če bi vztrajala samo na teh negativnih zgodbah,
je, kot da bi sploščila svoje izkušnje,
in spregledala mnoge druge zgodbe, ki me oblikujejo.
Ena zgodba tvori stereotipe.
In težava s stereotipi ni to, da niso resnični,
ampak da so nepopolni.
Povzročijo, da ena zgodba postane edina zgodba.
Seveda je Afrika kontinent poln katastrof.
Tudi takih neizmernih, kot so grozljiva posilstva v Kongu.
In depresivnih, kot je dejstvo,
da se 5000 ljudi prijavi na eno prosto delovno mesto v Nigeriji.
Ampak obstajajo tudi druge zgodbe, ki niso povezane s katastrofo.
Je pa zelo pomembno, prav tako pomembno, govoriti o njih.
Vedno sem čutila, da je nemogoče
se popolnoma povezati s krajem ali človekom,
če se ne povežem z vsemi zgodbami tega kraja in tega človeka.
Posledica edine zgodbe je to:
ljudem ukrade dostojanstvo.
Naše dojemanje enotnega človeštva je tako oteženo.
Poudari, kako smo si različni, namesto tega, kako smo si podobni.
Kaj pa, če bi pred mojo potjo v Mehiko
spremljala debato o priseljencih z obeh strani,
tako ameriške kot mehiške?
Kaj, če bi nam mama povedala, da je Fidejeva družina revna
in delavna?
Kaj če bi imeli afriški televizijski program,
ki bi predvajal raznovrstne afriške zgodbe povsod po svetu?
Kar nigerijski pisatelj Chinua Achebe imenuje "ravnotežje zgodb."
Kaj, če bi moja sostanovalka vedela o mojem nigerijskem založniku,
Mukti Bakarayu,
izrednem človeku, ki je zapustil svojo službo v banki
in sledil svojim sanjam ter ustanovil založniško hišo?
Splošno mnenje je bilo, da Nigerijci ne berejo literature.
Ni se strinjal s tem.
Mislil je, da ljudje, ki znajo brati, bi brali,
če bi jim omogočili dostop do ugodne literature.
Kmalu po tem, ko je izdal moj prvi roman
sem šla na TV postajo v Lagosu, da bi imela intervju.
Ženska, ki je tam delala kot prenašalka sporočil, je prišla do mene in mi rekla:
"Res mi je bil všeč vaš roman. Ni pa mi bil všeč konec.
Zdaj morate napisati nadaljevanje in zgodilo se bo to..."
(smeh)
In nato je nadaljevala s tem, kaj naj napišem v nadaljevanju.
Nisem bila samo očarana, bila sem ganjena.
Tu je ženska, del navadne ogromne nigerijske družbe,
ki naj ne bi brala.
Ne samo, da je prebrala knjigo,
celo prevzela je nadzor nad njo
in se čutila upravičena, da mi pove, kaj naj napišem v nadaljevanju.
Kaj, če bi moja sostanovalka vedela o moji prijateljici Fumi Onda,
neustrašni ženski, ki je voditeljica TV oddaje v Lagosu,
in je odločena, da pove zgodbe, ki jih raje pozabimo?
Kaj, če bi moja sostanovalka vedela za operacijo srca,
ki so jo izvedli v bolnišnici v Lagosu prejšnji teden?
Kaj, če bi vedela o moderni nigerijski glasbi?
O talentiranih ljudeh, ki pojejo v angleščini in pidginu,
igbo, joruba, ijo jezikih,
mešajo vplive od Jay-Zja do Fele,
do Boba Marleyja in do njihovih starih očetov.
Kaj, če bi moja sostanovalka vedela o odvetnici,
ki je nedavno šla na sodišče v Nigeriji, da bi se soočila z nesmiselnim zakonom,
ki določa, da morajo ženske dobiti moževo odobritev,
preden si lahko podaljšajo potni list?
Kaj, če bi vedela o Nollywoodu,
polnem inovativnih ljudi, ki delajo filme kljub velikim tehničnim stroškom?
Filme tako popularne,
da so res najboljši primer tega, kako Nigerijci zaužijejo tisto, kar ustvarijo.
Kaj, če bi moja sostanovalka vedela o moji čudovito ambiciozni pletilki las,
ki je ravno začela z lastnim poslom prodaje lasnih podaljškov?
Ali o približno milijonih drugih Nigerijcev, ki začnejo svoje posle in včasih propadejo,
vendar nadaljujejo z vzgajanjem ambicije?
Kadarkoli sem doma, sem soočena z
običajnimi izvori razdražljivosti večine Nigerijcev:
našo propadlo infrastrukturo, našo propadlo vlado.
Ampak se soočim tudi z neverjetno odpornostjo ljudi,
ki uspevajo kljub vladi,
raje kot zaradi nje.
Vsako poletje vodim tudi delavnice pisanja v Lagosu.
Čudovito je, koliko ljudi se prijavi,
koliko ljudi je željnih pisati,
povedati zgodbe.
Skupaj s svojim nigerijskim založnikom sva začela z neprofitnim,
t. i. Farafina skladom.
Imava velike sanje o gradnji knjižnic
in prenovitvi tistih, ki že obstajajo,
ter zagotovitvi knjig državnim šolam,
ki nimajo ničesar v svojih knjižnicah,
pa tudi o organizaciji velikega števila delavnic
tako branja kot tudi pisanja,
za vse, ki si želijo povedati mnogo zgodb.
Zgodbe so pomembne.
Pomembno je imeti veliko zgodb.
Zgodbe so uporabljene za razvrednotenje in zavajanje.
Ampak zgodbe se uporabljajo tudi za krepitev in očlovečenje.
Zgodbe lahko zlomijo človeško dostojanstvo.
Ampak zgodbe ga lahko tudi popravijo.
Ameriška pisateljica Alice Walker je napisala to
o svojih sorodnikih z juga, ki so se preselili na sever.
Predstavila jim je knjigo
o življenju na jugu, ki so ga pustili za sabo.
"Sedeli so okoli, sami brali knjigo,
poslušali mene, kako sem jim jo brala; in vrnil se je neke vrste raj."
Rada bi končala s to mislijo:
Ko zavrnemo edino zgodbo,
ko spoznamo, da ni nikoli samo ene zgodbe
kateregakoli kraja,
s tem pridobimo neke vrste raj.
Hvala.
(aplavz)