Sunt foarte încântată că mă aflu aici.
Vreau să vă spun câte ceva,
nu neapărat noţiuni de bază,
pentru că nu se știe nimic despre sindromul meu.
M-am născut cu acest sindrom foarte rar
pe care iî au doar doi oameni în lume.
În principiu nu iau în greutate.
Da. Sună bine și așa și este.
(Râsete)
Pot mânca absolut orice, când vreau
și nu iau în greutate.
Împlinesc 25 de ani în Martie
și nu am depășit 30 de kilograme.
Când eram în colegiu, ascundeam
– deşi toți știau despre asta –
un tub imens de Twinkies, gogoși, chipsuri, Skittles
iar colega de cameră spunea: „Te aud noaptea că mănânci câte ceva.”
Dar mă gândesc: „E în regulă că pot face asta!”
Pentru că acest sindrom are și beneficii.
Ca acela că nu iau în greutate.
Există beneficii în dizabilitatea vizuală.
Beneficii că sunt mică de înălțime.
Multi ar gândi
„Cum poți spune Lizzie că există beneficii
când vezi doar cu un ochi?"
Vreau să vă spun care sunt beneficiile pentru că ele există.
Port lentile de contact – conTACT. De fapt jumătate.
(Râsete)
Când port ochelarii de citit: rețeta este la jumătate.
Dacă cineva mă enervează sau este nepoliticos,
să-mi stea în dreapta.
(Râsete)
E ca și cum nu ar exista. Nici nu știu că e acolo.
Dacă stau așa nu știu că există și cealaltă parte a camerei.
Fiind slabă mă pot ofer voluntar
la Weight Watchers sau o sală de fitness să le spun:
„Bună, sunt Lizzie. O să fiu copilul din reclamă.
Îmi puteți folosi faţa oriunde doriți și voi spune,
„Bună! Uite cât de bun este programul.”
(Râsete)
Chiar dacă sindromul are părți bune
vă imaginați că există și părți foarte dificile.
Părinţii m-au crescut ca pe un copil normal.
Am fost primul copil.
La naștere doctorii i-au spus mamei:
„Copilul nu nu stă în lichid amniotic.
Deloc.”
A fost o minune că m-am născut țipând.
Doctorii au spus părinților mei:
„Acest copil nu va putea niciodată
să vorbească, gândească sau să fie independent.”
Poate vă gândiți că părinții meu au spus
„Doamne, de ce?”
„De ce primul copil are toate aceste probleme?”
Dar nu au făcut asta.
Au spus în schimb:
„Vrem să o vedem și o vom lua acasă
și o vom iubi și o vom crește cât mai bine.”
Și așa a fost.
Lor le datorez aproape toate realizările mele.
Tata este aici, iar mama mă urmărește de acasă.
Bună mamă! (Râsete)
Se recuperează după operație.
Ea e cea care a ținut familia împreună
și îmi dă putere când o văd prin ce trece
acea putere transmisă și mie
datorită căreia sunt aici și vă spun
„Să știți că am avut o viaţă grea. Dar e în regulă.”
Da. A fost greu, groaznic.
Una dintre cele mai mari provocări cu care m-am confruntat crescând
a fost ceva care sunt sigură că ați experimentat.
Ghiciți ce anume?
Începe cu litera I. Știți ce anume?
(Publicul) Băieții! (Lizzie) Băieții?
(Râsete)
Intimidarea!
(Râsete)
Știu la ce vă gândiți.
(Râsete)
De ce nu pot sta lângă ei? (Râsete)
Am fost intimidată, deși mă credeam copil normal,
iar în prima zi la grădiniță nu știam că arăt diferit.
Habar n-aveam.
Nu știam că arăt altfel decât restul copiilor.
A fost un șoc pentru un copil de cinci ani
pentru că eram îmbrăcată în costum Pocahontas.
Eram pregătită!
(Râsete)
Aveam un rucsac ca o carapace de ţestoasă fiindcă era prea mare.
M-am dus la o fetiţă şi i-am zâmbit.
Ea s-a uitat la mine ca la un monstru, ca la cel mai groaznic lucru din viaţa ei.
Prima mea reacţie a fost:
„Este nepoliticioasă.”
(Râsete)
Ea pierde. Eu sunt nostimă. O să mă joc cu cuburile. Sau cu băieţii.”
(Râsete)
(Lizzie râde)
Am crezut că va fi mai bine, dar nu a fost aşa.
A fost tot mai rău.
Unii nu voiau nici să aibă de-a face cu mine şi nu înţelegeam de ce.
De ce? Ce le făcusem? Nimic!
În mintea mea, eram ok.
I-am intrebat pe părinţii mei:
„Ce-i în neregulă cu mine? Ce am făcut? De ce nu mă plac?”
Mi-au explicat:
„Eşti diferită pentru că eşti mai slabă decât ceilalţi.
Acest sindrom nu te defineşte ca om.”
Au spus: „Mergi la şcoală, capul sus, zâmbeşte,
fii tu însuţi, iar oamenii vor vedea că eşti ca ei.”
Şi aşa am făcut.
Vreau să vă gândiţi şi să vă întrebaţi ce vă defineşte pe voi.
Cine sunteţi? Originea voastră? Trecutul? Prietenii?
Ce anume? Ce vă defineşte ca persoană?
Mie mi-a luat ceva timp ca să înţeleg.
Mult timp am crezut că mă defineşte aspectul fizic.
Că picioarele subţiri, mâinile subţiri şi faţa mea sunt urâte.
Credeam că sunt dezgustătoare.
Uram trezitul de dimineaţă când mă uitam în oglindă gândind:
„Cum aş putea să scap de sindrom?
Viaţa mea ar fi fost mai uşoară fără el.
Aş fi arătat ca alţi copii;
nu ar fi trebuit să-mi cumpăr haine cu Dora Exploratoarea.
Şi nici să cumpăr haine extravagante ca să fiu ca şi copiii populari.”
Îmi doream şi mă rugam şi speram şi mă străduiam
ca următoarea dimineaţă să fiu altfel şi să nu mă mai lupt cu toate astea.
Asta voiam în fiecare zi şi în fiecare zi eram dezamăgită.
Există oameni minunaţi care mă ajută
şi nu mă compătimesc niciodată şi sunt acolo când sunt tristă.
Ei râd cu mine şi m-au învăţat, că în ciuda acestui sindrom
şi a lucrurilor dificile, asta nu mă defineşte.
Mi-a fost dată o viaţă la fel ca şi vouă.
Voi vă conduceţi viaţa.
Voi decideţi dacă mergeţi pe un drum greşit sau nu.
Voi sunteţi cei care decideţi ce vă defineşte.
Şi poate fi dificil să îţi dai seama ce te defineşte.
Pentru că sunt momente în care sunt atat de enervată şi frustrată şispun:
„Nu îmi pasă ce mă defineşte!”
Am găsit în liceu un video postat de cineva,
care mă desemna cea mai urâtă femeie.
Opt secunde şi vizualizat de un milion de ori.
Fără sunet cu mii de comentarii care spuneau:
„Lizzie te implorăm fă-ne o favoare şi termină cu viaţa asta.”
Cum ar fi dacă v-ar spune cineva asta,
persoane străine.
Am plâns şi eram pregătită să ripostez când mi-am dat seama
şi m-am gândit: „O las baltă.”
Am realizat că am viaţa în mâinile mele.
Puteam alege să o fac mai bună sau cu adevărat rea.
Aş putea să fiu recunoscătoare pentru lucrurile pe care le am
şi acestea să mă definească.
Nu pot vedea cu ambii ochi, dar văd cu celălalt.
Mă îmbolnăvesc cam des, dar am părul frumos.
(Râsete)
(Publicul) Aşa este!
Mulţumesc. De voi îmi place cel mai mult.
(Răsete)
(Lizzie râde) Mi-am pierdut şirul!
(Răsete)
Unde rămăsesem?
(Publicul) La părul tău!
Păr! Păr! Da. Mulţumesc.
Deci pot să aleg să fiu fericită sau supărată şi să mă plâng
dar am realizat apoi:
O să mă las definită de oamenii ăştia?
De cei care îmi spun „Împuşcă-te?”
Nu. Scopurile mele, succesul şi realizările
vor fi cele care mă definesc.
Nu fizicul meu, nici faptul că am deficienţe de vedere
şi nici sindromul ăsta.
Şi mi-am spus că mă adun şi o să fac tot ce pot să îmi fie mai bine
pentru ca să le arăt oamenilor acelora
care au glumit, m-au şicanat m-au numit urâtă şi monstru
că sunt mai bună şi să le transmit:
Ştiţi ceva?
Lucrurile negative pe care le spuneţi le voi transforma
şi le voi folosi ca pe o scară să îmi ating scopurile.
Şi asta am făcut.
Mi-am dorit să devin vorbitor motivaţional,
să scriu o carte, să termin facultatea, să am propria familie şi carieră.
Au trecut opt ani şi
sunt încă vorbitor motivaţional.
Mi-am îndeplinit primul scop.
Am vrut să scriu o carte: peste câteva sâptâmâni
voi preda manuscrisul pentru a treia.
(Aplauze)
Am vrut să termin facultatea şi am reuşit.
(Aplauze)
Diploma este în Ştiinţele Comunicării de la Universitatea din San Marcos, Texas.
şi am specializare secundară în engleză.
Am vrut să îmi folosesc experienţa de viaţă la absolvire,
dar profesorilor nu le-a plăcut asta.
Mi-am dorit să am propria famile şi carieră.
La partea cu familia mai am de lucru, iar la cea cu cariera simt că e bine,
având în vedere că atunci când am decis să fiu vorbitor motivaţional
m-am aşezat la calculator, am căutat pe Google:
„Cum să fii vorbitor motivaţional.”
(Râsete)
Nu glumesc.
Am muncit mult. Cei care îmi spuneau că nu pot face ceva, de fapt m-au motivat.
Am folosit negativitatea lor ca motivaţie pentru mine.
Folosiţi asta. Folosiţi-o!
Folosiţi negativitatea de care aveţi parte în viaţa voastră pentru a deveni mai buni,
pentru că vă garantez – vă garantez –
veţi câştiga.
În final vreau să vă întrebaţi din nou.
Vreau să plecaţi de aici întrebâdu-vă ce vă defineşte.
Dar amintiţi-vă: curajul începe cu asta.
Mulţumesc.
(Aplauze)