הסיפור שלנו הוא על ילדה בשם איריס.
איריס היא מאוד רגישה.
כל כך רגישה שהיא כל הזמן דומעת.
היא בוכה כשהיא עצובה,
וכשהיא שמחה,
ואפילו דומעת כשדברים נוגעים בה.
יש לה בלוטת לקרימל מיוחדת כדי לייצר דמעות חדשות
וצינוריות מיוחדות, שנקראות לקרימל פונקטה,
כדי לנקז את הישנות.
והיא בוכה כל כך הרבה שהיא עוברת
285 גרם של דמעות כל יום,
מאה ועשרים ליטר בשנה!
למעשה, אם תביטו מקרוב,
אתם תראו שהיא בוכה מעט כל הזמן.
הדמעות הבזאליות שאיריס מייצרת כל הזמן
יוצרות ציפוי עדין של שלוש שכבות
שמכסה אותה ומרחיק את האבק והלכלוך.
ממש ליד איריס יש שכבה רירית,
ששומרת על כל העניין צמוד אליה.
מעליה יש שכבה מימית,
ששומרת על איריס לחה,
דוחה בקטריות פולשניות,
ומגינה על העור שלה, או קרנית, מנזק.
ולבסוף, יש את השכבה הליפידית,
שכבה שומנית ששומרת על פני השטח חלקים
כדי שאיריס תראה דרכם,
ומונעת מהשכבות האחרות להתאייד.
באופן נורמלי, איריס ממשיכה ביומה
בלי לשים לב לדמעות הבאזליות
שעושות את עניינן.
זה פחות או יותר הנקודה.
אבל יום אחד, היא פוגשת בילדה בשם בצל.
איריס מוקסמת מייד.
בצל נראית כל כך יפה בז'קט הסגול שלה,
והיא מריחה נפלא.
אז, איריס מזמינה את בצל לבית שלה לארוחה,
אבל כשהיא באה ומורידה את הז'קט שלה,
משהו נוראי קורה.
אתם מבינים, כשהז'קט של בצל מוסר,
תגובה כימית מתרחשת,
שממירה את התחמוצות הגופרית שגורמות לה להריח כל כך טוב
לחומצה גופריתית,
שאז הופכת לחומר נוראי עם שם ארוך:
סין-פרופנטיאל אס-אוקסיד.
הגז צורב את איריס,
ופתאום, היא לא יכולה להתאפק,
היא מתחילה לבכות ללא שליטה.
הדמעות הרפלקסיביות שונות מהדמעות הבזאליות
שאיריס רגילה אליהן.
מפני שהן מתוכננות
לשטוף את החומרים המזיקים, או החלקיקים,
הן משוחררות בכמויות גדולות יותר,
והשכבה המימית שלהן מכילה יותר נוגדנים
כדי לעצור כל מיקרואורגניזם שאולי מנסה להכנס, גם הוא.
גם איריס וגם בצל הרוסות.
הן יודעות שהן לא יכולות להמשיך את הקשר
אם לאיריס יכאב והיא תבכה
כל פעם שבצל תוריד את הז'קט.
אז, הן מחליטות להפרד.
כשבצל יוצאת מהדלת,
איריס מפסיקה לבכות.
ומייד מתחילה שוב.
רק שעכשיו, היא לא בוכה דמעות רפקס
אלא דמעות רגשיות.
כשמישהו עצוב או שמח מדי,
זה מרגיש כמו איבוד שליטה,
שיכול להיות מסוכן.
אז, דמעות רגשיות נשלחות
כדי לייצב את מצב הרוח
מהר ככל האפשר,
יחד עם תגובות פיסיות אחרות,
כמו עליה בקצב הלב
ונשימה איטית יותר.
אבל מדענים לא בטוחים
בדיוק איך או למה הדמעות עצמן מועילות.
הן אולי מנגנון חברתי
להשיג סימפטיה או להראות כניעה.
אבל כמה מחקרים מצאו גם
שדמעות רגשיות מכילות רמות גבוהות יותר
של הורמוני לחץ,
כמו ACTH ואנצפלין,
אנדורפין ומשכך כאבים טבעי.
במקרה הזה, דמעות רגשיות גם מרגיעות את איריס,
כמו גם מודיעות על המצב הרגשי שלה לאחרים.
סליחה שהדברים לא הסתדרו עם בצל ואיריס,
אבל אל תדאגו.
כל עוד יש לכם את כל שלושת הסוגים של הדמעות
עובדים כדי לשמור עליכם מאוזנים ובריאים,
זה ישתפר.
אתם תראו.