Toto je oddělení tuberkulózy.
Na konci 19. století, kdy byla tato fotografie pořízena,
každý sedmý člověk
umřel na tuberkulózu.
Neměli jsme ani ponětí, co tuto nemoc způsobovalo.
Skutečně byla hypotéza,
že náchylnými nás činí naše tělesná konstituce.
Byla to nemoc značně zromantizovaná.
Říkalo se jí také souchotiny
a byla to choroba básníků,
umělců a intelektuálů.
Někteří lidé se domnívali, že přinášela zvýšenou citlivost
a propůjčovala kreativního ducha.
V padesátých letech
se zjistilo, že tuberkulózu způsobovala
vysoce nakažlivá bakteriální infekce,
což je poněkud méně romantické,
ale mělo to světlou stránku
v podobě možnosti vyvinout léky k její léčbě.
Doktoři pak objevili nový lék, iproniazid,
který, jak se optimisticky domnívali, měl léčit tuberkulózu,
Dávali ho pacientům
a pacienti byli nadšení.
Byli více společenští, energetičtější.
Jedna lékařská zpráva dokonce říká, že „tancovali po chodbách“.
Ale naneštěstí
to nebylo proto, že by jim bylo lépe.
Spousta jich stále umírala.
Jiný lékařský záznam je popisuje jako „nepatřičně šťastné“.
Takhle bylo objeveno první antidepresivum.
Náhodné objevy nejsou ve vědě nikterak neobvyklé,
ale vyžaduje to víc, než jen šťastnou náhodu.
Musíte být schopní to rozpoznat. [Štěstěna přeje připraveným - Pasteur ]
Jako neurovědkyně vám budu chvíli vyprávět
o mé osobní zkušenosti s něčím,
co by mohlo být opakem šťastné náhody -
- říkejme tomu chytrá náhoda.
Nejdřív trochu o tom, co stálo na pozadí.
Bohudík jsme od padesátých let vyvinuli
některé jiné léky a dnes už skutečně umíme tuberkulózu léčit.
Alespoň ve Spojených státech, i když ne ve všech zemích,
jsme zavřeli naše sanatoria
a většina z vás si nejspíš z TBC příliš velkou hlavu nedělá.
Spoustu z toho, co bylo na začátku 20. století
pravdou o infekčních nemocech,
lze dnes říct o psychických nemocech.
Jsme uprostřed epidemie poruch nálady
jako je deprese nebo posttraumatická stresová porucha = PTSD.
Každý čtvrtý dospělý ve Spojených státech
trpí duševní chorobou.
Což znamená, že pokud jste to nezažili osobně vy sami,
nebo někdo z vaší rodiny,
je stále velmi pravděpodobné, že někdo, koho znáte, to zažil,
ačkoli o tom nemluví.
Deprese dnes ve skutečnosti poráží
HIV-AIDS, malárii, cukrovku a válku
coby celosvětově vedoucí příčina zdravotní neschopnosti.
A stejně jako u tuberkulózy v 50. letech,
nevíme, co ji způsobuje.
Jak se jednou rozvine, je chronická,
trvá celý život
a neznáme žádnou léčbu.
V 50. letech jsme objevili druhé antidepresivum,
také náhodou.
Antihistaminikum, které u lidí způsobovalo mánii:
imipramin.
U tuberkulózy i u antihistaminika
někdo musel být schopný rozpoznat,
že lék vyvinutý k jednomu účelu,
léčit tuberkulózu nebo potlačit alergie,
může být použit k něčemu velmi odlišnému:
k léčbě deprese.
Tento způsob změny účelu je skutečně docela náročný.
Když lékaři poprvé pozorovali tento náladu pozvedající efekt iproniazidu,
nevěděli tak úplně, co vidí.
Byli tak zvyklí o něm přemýšlet
v rámci jeho funkce léku na tuberkulózu,
že to ve skutečnosti pouze zapsali
jako vedlejší efekt, a to jako vedlejší efekt nepříznivý.
Jak tady můžete vidět,
hodně pacientů v roce 1954 zažívalo silnou euforii.
Panovala obava, že to může nějakým způsobem narušovat
jejich zotavování z tuberkulózy.
Vydali tedy doporučení používat iproniazid pouze v případech extrémní TBC
a jen u pacientů, kteří byli vysoce emocionálně stabilní.
Což je samozřejmě úplný opak toho, jak ho používáme jako antidepresivum.
Byli tak zvyklí uvažovat z pohledu této jedné nemoci,
že nebyli schopni vidět širší dopady u jiné nemoci.
Abychom byli spravedliví, nebyla to jejich chyba.
Funkční fixace je předpojatost, ovlivňující nás všechny.
Je to sklon být schopný přemýšlet o věci
pouze v rámci jejího tradičního použití nebo funkce.
A mentální přednastavení je další věc.
Je to druh předem vytvořeného rámce,
se kterým přistupujeme k problémům.
To skutečně činí změnu zaměření docela těžkou pro nás všechny,
což je, hádám, důvod, proč dali vlastní TV show chlápkovi,
co v tom byl opravdu skvělý.
(smích)
Účinky jak u iproniazidu, tak u imipraminu
byly tak silné,
že z toho byly mánie či lidé tancující po chodbách.
Není vlastně tak překvapující, že si toho všimli.
Ale nutí vás to uvažovat, čeho jiného jsme si nevšimli.
Takže iproniazid a imipramin
jsou víc než případové studie změny zaměření.
Mají společné dvě další věci, které jsou opravdu důležité.
Zaprvé, mají hrozné vedlejší účinky.
To zahrnuje otravu jater,
přibírání o více než 23 kilogramů,
sebevraždy.
Zadruhé, oba léky zvyšovaly hladinu serotoninu,
který přenáší signály v mozku,
neboli je to neuropřenašeč.
Tyto dvě věci dohromady - jedna nebo druhá -
nemusely být tak důležité,
ale obě dohromady znamenaly, že musíme vyvinout bezpečnější léky
a serotonin vypadal jako docela dobré místo, kde začít.
Tak jsme vyvinuli léky, jež se soustředily výhradně na serotonin,
selektivní inhibitory zpětného zachytávání serotoninu, tedy SSRI,
z nichž nejslavnější je Prozac.
To bylo před 30 lety
a od té doby jsme většinou pracovali pouze na optimalizaci těchto léků.
SSRI jsou lepší než jejich předchůdci,
ale stále mají hodně vedlejších účinků,
včetně přibírání, nespavosti,
sebevražd.
A hodně dlouho jim trvá, než začnou účinkovat,
u řady pacientů až kolem 4 až 6 týdnů,
a jen u těch pacientů, u kterých účinkují.
Je mnoho pacientů, u kterých tyto léky nezabírají.
To znamená, že dnes, v roce 2016,
stále nemáme žádnou léčbu pro žádnou z poruch nálady,
pouze léky, jež potlačují symptomy,
což je takový rozdíl jako mezi užitím prášku proti bolesti na infekci
místo antibiotika.
Prášek proti bolesti vám uleví,
ale s nemocí, která za tím vězí, neudělá nic.
Právě pružnost v našem myšlení
nám umožnila rozpoznat, že iproniazid a imipramin
může být využit tímto způsobem,
což nás dovedlo k hypotéze o serotoninu,
na kterou jsme se potom, ironií osudu, upnuli.
To jsou signály v mozku, serotonin,
z reklamy na SSRI.
Pokud to není jasné, tohle je dramatizace.
Ve vědě se pokoušíme odstranit naši předpojatost, že ano,
pomocí provádění dvojitých slepých pokusů
nebo tím, že jsme statisticky skeptičtí k tomu, jaké budou výsledky.
Ale předpojatost se vkrádá ještě záludněji do toho, co se rozhodneme studovat
a jak to budeme studovat.
Posledních 30 let se soustředíme na serotonin a
často tím vylučujeme ostatní záležitosti.
Dodnes lék nemáme,
ale co když serotonin není to jediné, co ovlivňuje depresi?
Co když není ani klíčovou součástí?
To znamená, že nehledě na množství času,
peněz či snahy, které tomu věnujeme,
nikdy to k léku nepovede.
V posledních pár letech lékaři objevili,
co je pravděpodobně prvním opravdu novým antidepresivem po SSRI,
Calypsol,
Tento lék účinkuje velmi rychle, během několika hodin či jednoho dne
a není založen na serotoninu.
Je založen na glutamátu, což je další neuropřenašeč.
Také prošel změnou účelu.
Tradičně byl používán v chirurgii jako anestetikum.
Ale na rozdíl od ostatních léků,
jež byly poznány poměrně rychle,
trvalo nám dvacet let si uvědomit,
že Calypsol je antidepresivum,
ačkoli je to zřejmě lepší antidepresivum,
než ty ostatní léky.
Možná právě kvůli tomu, že je to lepší antidepresivum,
bylo pro nás obtížnější to poznat.
Nebyla žádná mánie indikující jeho účinky.
V roce 2013 jsem na Kolumbijské univerzitě
pracovala se svou kolegyní,
doktorkou Christine Ann Denny
a studovaly jsme Calypsol jako antidepresivum u myší.
Calypsol má opravdu rychlý poločas rozpadu,
což znamená, že zmizí z vašeho těla během několika hodin.
Dělaly jsme úvodní pokusy.
Daly jsme myši injekci,
pak týden čekaly
a abychom ušetřily peníze, použili jsme myš v dalším pokusu.
V jednom z pokusů, které jsem prováděla,
jsme myši vystavily stresu
a použily to jako model deprese.
Nejdřív to vypadalo, jako že to vůbec nefunguje.
Tím jsme mohly skončit.
Ale já jsem s tímto modelem deprese pracovala roky
a ta data prostě vypadala divně.
Skutečně nevypadala správně.
Tak jsem se k tomu vrátila
a udělaly jsme nové pokusy,
založené na tom, zda myši týden před tím
dostaly injekci Calypsolu.
A takhle nějak to vypadalo.
Když se kouknete úplně doleva,
pokud dáte myš do nového prostoru,
do krabice, je to velmi vzrušující,
myš bude chodit kolem a objevovat,
a můžete vidět, že růžová čára vlastně zachycuje její pohyb.
Taky dáme další myš do košíku na tužky,
se kterou se může interagovat.
Je to taky dramatizace, v případě, že to není jasné.
A normální myš bude zkoumat,
bude společenská.
Podívejte, co se bude dít.
Pokud myš vystresujete v tomto modelu deprese,
to je prostřední krabice.
Nejsou společenské, nezkoumají.
Většinou se pouze schovají do zadního rohu za kelímek.
Ale ty myši, co dostaly jednu injekci Calypsolu,
na vaší pravé straně,
ty zkoumaly, ty byly společenské.
Vypadaly, jako by ve stresu nikdy nebyly.
Což je nemožné.
U toho jsme mohly skončit,
ale Christine už předtím Calypsol používala také jako anestetikum
a před pár lety zpozorovala,
jako by měl nějaké divné účinky na buňky
a na chování,
které přetrvaly i dlouho po podání léku,
možná několik týdnů.
Řekly jsme si, dobře,
možná to není zcela nemožné,
ale byly jsme opravdu skeptické.
Udělaly jsme, co se ve vědě dělá, když si nejste jistí -
- zkusily jsme to znovu.
Vzpomínám si na místnost se zvířaty,
přemisťovala jsem myši do krabic kvůli testování,
přičemž Christine s počítačem na klíně seděla na zemi,
aby ji myši neviděly
a analyzovala data v reálném čase.
Pamatuji si, jak jsme křičely,
což by se v místnosti se zvířaty, kde se testuje, dělat nemělo,
protože se to potvrdilo.
Vypadalo to, jako by tyto myši byly chráněny proti stresu.
Nebo byly nepatřičně šťastné, říkejte tomu, jak chcete.
Byly jsme opravdu vzrušené.
Měly jsme velké pochybnosti, bylo to příliš dobré, aby to byla pravda.
Tak jsme to zkusily znovu.
Pak jsme to zkusily ještě v modelu PTSD
a znovu ve fyziologickém modelu,
kde jsme jenom podaly hormony stresu.
Nechaly jsme to provést naše studenty.
Potom naše spolupracovníky na druhém konci světa, ve Francii.
Pokaždé, když to někdo provedl, potvrdila se stejná věc.
Vypadalo to, že jedna injekce Calypsolu
nějakým způsobem chrání před stresem po několik týdnů.
My jsme to zveřejnily až před rokem,
ale od té doby jiné laboratoře nezávisle potvrdily tento účinek.
Nevíme, co způsobuje depresi,
ale víme, že stres je výchozím spouštěčem
v 80 procentech případů.
Deprese a PTSD jsou různé nemoci,
ale tohle mají společné.
Správně, je to traumatický stres
- jako válka nebo přírodní katastrofy,
násilí nebo sexuální napadení -
co způsobuje posttraumatickou stresovou poruchu.
Ne u každého, kdo je vystaven stresu, se vyvine porucha nálady.
A tato schopnost zažít stres, být vůči němu odolný,
otřepat se a nedostat depresi či PTSD,
je známa jako odolnost vůči stresu
a u různých lidí se liší.
My jsme to vždy považovali za pasivní vlastnost,
za absenci faktorů náchylnosti
a rizikových faktorů pro tyto poruchy.
Ale co kdyby byla aktivní?
Možná bychom ji mohli vylepšit,
něco jako nasadit si brnění.
Náhodou jsme objevily první lék zvyšující odolnost.
Jak jsem řekla, podaly jsme pouze maličké množství léku
a působilo to týdny
a to není podobné ničemu, co vidíme u antidepresiv.
Je to ale ve skutečnosti podobné tomu, co vidíme u ochranných očkování.
U těch dostanete svou injekci,
a po týdnech, měsících, letech,
když jste opravdu vystaveni bakteriím,
není to vakcína ve vašem těle, co vás chrání.
Je to váš vlastní imunitní systém,
který si vyvinul vzdor a odolnost vůči této bakterii, co ji porazí,
a vy ve skutečnosti ani nejste infikováni,
což je velmi odlišné od, řekněme, našeho léčení, že ano.
V takovém případě jste infikováni, vystaveni bakteriím,
onemocníte a potom si vezmete například antibiotikum, které léčí
a tyto léky skutečně fungují a bakterie zabijí.
Nebo podobně, jak jsem zmínila předtím o utišujících lécích,
vezmete si něco, co potlačí symptomy,
ale nevyléčí za tím vězící infekci
a vy se budete cítit lépe pouze po dobu, kdy to užíváte,
což je důvod, proč musíte v užívání pokračovat.
U deprese a PTSD
- zde máme ono vystavení stresu -
máme pouze paliativní péči.
Antidepresiva pouze potlačují symptomy,
takže je musíte brát v podstatě neustále,
po celou dobu nemoci,
což je často celý váš život.
Proto nazýváme naše léky zvyšující odolnost „paravakcínami“,
což znamená „jakoby vakcíny“,
protože to vypadá, že by mohly mít potenciál
chránit proti stresu
a zamezovat „u myší“ rozvoji deprese
a posttraumatické stresové poruchy.
Ale ne všechna antidepresiva jsou zároveň paravakcínami.
Vyzkoušely jsme i Prozac
a tam to bylo bez efektu.
Takže pokud si tohle převedeme na lidi,
mohli bychom být schopni chránit ty,
u kterých předpokláme ohrožení
stresem vyvolávanými poruchami jako jsou deprese a PTSD.
To jsou záchranáři, hasiči,
uprchlíci, vězni a vězeňská stráž,
vojáci... pokračovat můžete sami.
Abyste měli představu o rozsahu těchto nemocí,
v roce 2010 byla jejich globální zátěž
odhadována na 2,5 bilionů dolarů
a protože jsou chronické,
tyto náklady se násobí a předpokládá se tedy jejich růst
až na šest bilionů dolarů v příštích 15 letech.
Jak jsem již řekla,
změna využití léku může být náročná, díky našim dřívějším předsudkům.
Calypsol má jiné jméno,
ketamin.
Známý také pod názvem,
Special K,
což je klubová a zneužívaná droga.
V celém světě je stále užíván jako anestetikum.
Je používán u dětí. Používáme ho na bojišti.
Ve skutečnosti je to lék preferovaný v mnoha rozvojových zemích,
protože neovlivňuje dýchání.
Světová zdravotnická organizace ho má na seznamu nezbytných léků.
Kdybychom ketamin objevili nejdřív jako paravakcínu,
bylo by pro nás jednoduché ho šířit,
ale takhle musíme soupeřit s naší funkční zafixovaností
a mentálním přednastavením, které tomu překážejí.
Naštěstí to není jediná sloučenina, kterou jsme objevili,
která má tyto preventivní vlastnosti jako paravakcíny.
Ale všechny ostatní léky, které objevujeme,
nebo chcete-li, sloučeniny, které jsou zcela nové,
musejí projít celým schvalovacím procesem FDA -
pokud se tam dostanou - před tím, než mohou být vůbec použity u člověka.
To bude trvat roky.
Takže pokud chceme něco dřív,
ketamin je už FDA schválený.
Je generický, je k mání,
můžeme jej šířit za zlomek ceny a času.
Doopravdy ale mimo funkční zafixovanost a mentální přednastavení
existuje u léků jiná opravdová výzva při změně jejich zaměření,
tou je politika.
Je-li lék generický, bez patentu a už není exkluzivní,
neexistuje žádná motivace, která by pobízela
farmaceutické společnosti k jeho šíření,
protože na tom nevydělají.
A to neplatí jen u ketaminu. To platí pro všechny léky.
Samotná myšlenka používat léky k prevenci duševních chorob
namísto k pouhé léčbě,
je v psychiatrii zcela neobvyklá.
Je možné, že za 20, 50, 100 let
se budeme na depresi a PTSD dívat tak,
jak se teď díváme na léčebny tuberkulózy -
jako na věc minulosti.
Mohl by to být začátek konce epidemie duševních nemocí.
Ale jak jednou řekl jeden velký vědec:
„Jen blázen si je něčím jistý.“
„Moudrý člověk nepřestává pochybovat.“
Mac Gyver (smích)
Děkuji vám.
(potlesk)