Sunt biolog oceanograf.
Am privilegiul absolut de a studia viețile microbilor
din Oceanul Pacific.
Vom vorbi despre microbi imediat,
dar mai întâi vreau să vă dau un simț al spațiului,
un simț al mărimii.
Oceanul Pacific e cel mai mare și cel mai adânc bazin oceanic.
Se întinde pe 150 de milioane de kilometri pătrați.
Dacă ai lua continentele și le-ai pune unul lângă altul
într-o mică Pangaea 2.0,
ar încăpea bine în interiorul Pacificului cu destul loc liber.
E un ecosistem masiv,
de la albastrul oceanului deschis la verdele coastelor continentale.
În acest loc,
studiez baza rețelei trofice:
planctonul.
În cadrul cercetării mele,
și realmente în domeniul oceanografiei microbiale ca întreg,
a apărut o temă,
iar acea temă este „schimbarea”.
Aceste ecosisteme microbiene se schimbă în moduri reale și măsurabile,
și nu e așa de greu de observat.
Oceanul ocupă 70% din planeta noastră,
astfel că schimbarea oceanică e și schimbare planetară,
și totul începe cu microbii.
Am două povești de împărtășit cu voi
și acestea sunt povești de dragoste cu microbi.
Dar voi fi sinceră că au o caracteristică
care vă va dezamăgi total,
dar concentrați-vă pe dragoste.
Bine? Eu asta fac.
Așa că primul lucru pe care trebuie să-l reținem
e că pădurile mării sunt microbiene.
Și ce vreau să spun prin asta e că majoritatea
plantelor oceanului sunt microscopice
și sunt mult mai abundente decât am crede.
O să vă arăt câteva poze cu aceste organisme
pe care le-am strâns în timp.
Acestea sunt la baza rețelei trofice.
Sunt plante și animale mici,
care există într-o varietate de forme și mărimi, culori și metabolisme.
Există sute de mii într-un singur mililitru de apă din ocean.
Cu siguranță înotați alături de ele când sunteți în ocean.
Produc oxigen, consumă dioxid de carbon,
și formează baza rețelei trofice
pe care restul formelor de viață se bazează.
Am petrecut cam 500 de zile din viața mea științifică pe mare
și mult mai mult în fața unui calculator sau în laborator,
așa că sunt obligată să vă spun câteva din poveștile lor.
Să începem cu nord-vestul Pacificului.
Acest loc e verde, e frumos.
Acesta e fitoplancton și poate fi văzut din spațiu
de-a lungul coastei de vest a Statelor Unite.
E un ecosistem incredibil de productiv.
Aici sunt somoni, halibut, balene.
E o zonă frumoasă a țării noastre.
Și aici, timp de 10 ani, printre altele,
am studiat subiectul înălțător al algelor dăunătoare.
Aceste sunt alcătuite din fitoplancton ce produce toxine
ce poate contamina rețelele trofice și se pot acumula în crustacee și pești
ce sunt capturați pentru consumul uman.
Încercăm să înțelegem de ce cresc, unde cresc,
când cresc,
pentru a le ține piept
și pentru a proteja sănătatea oamenilor.
Problema e că oceanul e în continuă mișcare
și, la fel ca la noi, toxicitatea acestuia variază în cadrul speciei.
(Râsete)
Ați înțeles?
Ca să înțelegem aceste provocări
am folosit imagini din satelit,
drone și planoare,
mostre de apă de lângă țărmuri
și mult timp petrecut pe mare
în bărci mici pe coasta Oregonului.
Și nu știu dacă mulți dintre voi ați avut șansa de a face asta,
dar nu e ușor.
[Chiar și oceanografii au rău de mare]
Avem aici niște bieți studenți.
(Râsete)
Le-am ascuns fețele ca să le protejez identitatea.
(Râsete)
E un loc dificil.
Am obținut cu greu ce urmează să vă spun, bine?
(Râsete)
Combinând toate informațiile noastre cu ale colaboratorilor noștri,
am obținut serii de 20 de ani de toxine și celule de fitoplancton.
Asta ne-a permis să înțelegem tiparele acestor creșteri
și să construim modele care să le prezică.
Și ce am aflat
e că riscul creșterilor de fitoplancton toxic
e asociat puternic cu unele aspecte climatice.
Când zic „climatice” nu mă refer la vremea de la zi la zi,
mă refer la schimbările pe termen lung.
Aceste oscilații despre care e posibil să fi auzit,
Oscilația Pacifică Decadală sau El Nino,
aduc de obicei ierni calde și secetoase în această regiune,
dar reduc și puterea Curentului Californiei,
care circulă de la nord la sud de-a lungul nord-vestului pacific,
și încălzesc coasta oceanică.
Sunt punctele roșii pe care le vedeți,
anomalii de căldură,
indicii puternice pentru El Nino.
Și când avem aceste schimbări în circulație
și schimbări în temperatură,
riscul creșterii algelor dăunătoare crește,
iar recoltarea somonului scade
și vedem o intruziune a speciilor invadatoare cum e crabul verde.
Acestea sunt efecte ecologice și economice negative ale climatului.
Dacă modelele noastre sunt corecte,
frecvența și severitatea acestor evenimente se vor înrăutăți,
odată cu aceste anomalii de căldură.
Și ca să vă ilustrez asta,
2014 a fost cel mai rău an al algelor dăunătoare pentru Oregon.
A fost și cel mai călduros an înregistrat în istoria modernă,
asta până în anul 2015,
2016,
2017, 2018.
De fapt, cei mai calzi cinci ani din istoria modernă
au fost ultimii cinci ani.
Asta anticipează bine creșterea algelor dăunătoare
și sănătatea șubredă a ecosistemului.
Poate că nu vă pasă de crustacee,
dar aceste schimbări au un impact economic asupra pescăriilor,
a crabilor și somonul,
și pot să dăuneze mamiferelor marine precum balenele.
Și asta poate contează mai mult.
De asta poate ne pasă.
Așa că iată povestea apocaliptică pentru coasta Pacificului.
De fapt, acestea sunt ecosisteme rezistente.
Ele se pot regenera dacă le acordăm o șansă.
Ideea e să nu ignorăm schimbările pe care le vedem,
și asta mă aduce la a doua poveste.
De atunci m-am mutat pe cel mai îndepărtat lanț de insule de pe planeta noastră,
insulele Hawaii,
unde sunt noul șef al programului Hawaiian Ocean Time.
Și e un program care timp de 31 de ani
a făcut un pelerinaj lunar la stația ALOHA.
E în mijlocul Oceanului Pacific,
în centrul acestui vast și întortocheat sistem de curenți
numit Curentul Subtropical al Pacificului de Nord.
E cel mai mare ecosistem oceanic al nostru.
E de patru ori mai mare decât pădurea tropicală amazoniană.
E cald, dar într-un mod pozitiv.
Apa e albastră,
e fix locul în care vă place să vă scufundați și să înotați.
Pe bărcile de cercetare nu se poate asta,
din cauza rechinilor. Căutați pe Google.
(Râsete)
E un loc superb.
Și aici, din octombrie 1988,
generații de cercetători au făcut aceste pelerinaje lunare.
Studiem biologia, chimia și fizica oceanului întins.
Am măsurat temperatura de la suprafață la fundul mării.
Am monitorizat curenții, am urmărit valurile.
Oamenii au descoperit organisme noi acolo.
Oamenii au creat biblioteci genomice imense
care au revoluționat
ceea ce credeam despre diversitatea microorganismelor marine.
Nu e doar un loc al descoperirilor,
dar partea importantă a acestui proiect
e că ne oferă un simț al istoriei,
un simț al contextului.
Și 30 de ani de informații
ne-au permis să separăm schimbarea sezonieră
și să vedem emergența amprentelor umanității
asupra lumii naturale.
Și mai e un trend important în Hawaii,
iar acela e Curba Keeling.
Sper că ați văzut cu toții asta.
Acest grafic arată creșterea rapidă a dioxidului de carbon
din atmosferă.
nu e vorba de valori, ci de rata de creștere.
Rata creșterii dioxidului de carbon din atmosferă
e nemaiîntâlnită pentru planetă.
Și asta are consecințe pentru oceanele noastre.
Oceanele absorb aproximativ 90% din căldura care e generată
de emisiile gazelor de seră
și aproximativ 4% din dioxidul de carbon.
Și am putut să măsurăm asta la Stația ALOHA.
Fiecare din aceste puncte e o călătorie.
Reprezintă viețile oamenilor pe o perioadă de 30 de ani,
și a durat 30 de ani pentru a obține asta.
Dioxidul de carbon se acumulează în atmosferă,
dioxidul de carbon se acumulează și în ocean.
E linia roșie.
O consecință a acesteia
e o schimbare chimică fundamentală a apei oceanice,
o scădere a pH-ului,
pH-ul e o scară logaritmică,
e linia albastră.
Așa că am văzut un declin de 30% a pH-ul la suprafața oceanului
în acest interval.
Asta afectează organismele ce se hrănesc, ce își fac cochilii,
schimbă ratele de creștere, interacțiunile metabolice,
și nu afectează doar planctonul,
dăunează ecosistemelor mari precum recifele de corali.
Ceea ce am putut arăta
este că am zgâriat doar suprafața.
Creșterile de dioxid de carbon și scăderea pH-ului
sunt măsurate în primii 500 de metri adâncime.
Cred că asta are multe implicații.
E unul din cele mai îndepărtate locuri de pe planetă,
și am afectat primii 500 de metri de apă de la suprafață.
Aceste două lucruri,
creșterea algelor toxice și acidificarea oceanului
nu sunt tot, bineînțeles.
Ați auzit restul:
ridicarea nivelului mări, eutrofizare, topirea gheții de la poli,
extinderea zonelor cu oxigen minim, poluarea, pierderea biodiversității,
pescuitul excesiv.
E greu să absolvi această facultate,
observați că aceste subiecte sunt dificile.
(Râsete)
(Oftat)
Din nou, cred că aceste sisteme, aceste ecosisteme microbiene
sunt extrem de rezistente.
Nu putem merge prea mult pe această cale.
Personal cred că observarea susținută a oceanelor și a planetei noastre
e obligatorie pentru generațiile de cercetători.
Suntem martorii
schimbărilor aduse comunităților naturale,
și astfel,
avem oportunitatea de a ne adapta și a provoca o schimbare globală,
dacă asta vrem.
Astfel că soluțiile acestor probleme au multe straturi.
Implică un portofoliu de soluții,
schimbări locale,
până la a vota oameni ce vor proteja mediul
la scară globală.
(Aplauze)
Haideți să ne întoarcem la dragoste.
(Râsete)
Microbii contează.
Aceste organisme sunt mici,
abundente, antice
și sunt critice în susținerea populației și planetei noastre.
Și totuși urmează să dublăm emisiile de dioxid de carbon
în următorii 50 de ani,
așa că analogia pe care o folosesc
e că mâncăm de parcă mai avem 20 de ani,
presupunând că nu sunt circumstanțe,
dar am vârsta de 40 de ani,
știu că sunt consecințe pentru consumul meu de combustibil. Nu?
(Râsete)
Aceste oceane sunt foarte vii.
Aceste ecosisteme încă nu s-au prăbușit.
Cu excepția Oceanului Artic, nu putem vorbi despre asta.
(Râsete)
Dar observațiile continue pe care le-am împărtășit cu voi astăzi,
munca generațiilor de cercetători,
ne spun să avem mai multă grijă de oceanele noastre
și să hrănim microbii care ne susțin.
Și în aceeași notă
vreau să termin cu un citat al unuia dintre eroii mei,
Jane Lubchenco.
Iar acest diapozitiv e potrivit.
Jane a spus că oceanele nu sunt prea mari să se prăbușească,
nici prea mari să fie reparate,
dar oceanele sunt prea mari să fie ignorate.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)