Prieš dvi savaites
su savo žmona Katia
sėdėjome virtuvėje už stalo,
kalbėjome apie tai, ką šiandien pasakysiu.
Mes turime 11-metį sūnų, jo vardas Linkolnas. Jis sėdėjo už to paties stalo
ir darė matematikos namų darbus.
Tą akimirką, kai nustojau kalbėti
su Katia, aš pažiūrėjau į Linkolną
ir mane staiga sukrėtė prisiminimas,
aš prisiminiau savo klientą.
Mano klientas buvo vyriškis, vardu Vilas.
Jis buvo iš šiaurės Teksaso.
Jis niekada nepažinojo savo tėvo, nes tėvas
paliko jo mamą, kai ši jo laukėsi.
Taigi, jam buvo lemta užaugti su vieniša mama,
kas būtų visai gerai,
išskyrus tai, kad būtent ši vieniša mama
buvo paranojikė šizofrenikė.
Kai Vilui buvo penkeri, ji mėsininko peiliu bandė jį nužudyti.
Valdžios institucijos
ją išvežė ir patalpino į psichiatrinę ligoninę,
ir keletą kitų metų Vilas gyveno su savo vyresniuoju broliu,
kol šis nusižudė iššaudamas sau į širdį.
Ir po šito įvykio
Vilas šokinėjo nuo vieno šeimos nario prie kito,
kol, sulaukęs devynerių metų, jis, iš esmės, gyveno vienas.
Tą rytą, kai sėdėjau su Katia ir Linkolnu, žiūrėjau į savo sūnų,
aš staiga supratau, kad kai mano klientas Vilas
buvo jo amžiaus,
jis jau du metus buvo pragyvenęs savarankiškai.
Galų gale Vilas prisijungė prie gaujos
ir įvykdė
eilę labai rimtų nusikaltimų,
įskaitant ir rimčiausią iš visų -
siaubingą, tragišką žmogžudystę.
Galiausiai Vilas buvo apkaltintas
ir nubaustas mirties bausme.
Bet šiandien aš nenoriu kalbėti
apie mirties nuosprendžio moralumą.
Aš jokiu būdu nemanau, kad mano klientui
neturėjo būti įvykdyta mirties bausmė, bet šiandien, vietoj to
aš norėčiau pakalbėti apie mirties bausmę
tokiu būdu, kokiu niekada to nedariau,
tokiu būdu,
kuris visiškai ne poleminis.
Manau, kad tai įmanoma,
nes yra tokia
mirties bausmės debatų dalis,
galbūt svarbiausia dalis,
dėl kurios visi sutaria,
dėl kurios aistringiausi mirties bausmės šalininkai
ir dauguma garsiai rėkiančių abolicionistų
eina koja kojon.
Šią dalį aš ir noriu ištirti.
Nors prieš pradėdamas noriu porą minučių jums papasakoti,
kaip mirties bausmės byla vyksta,
tada norėsiu jums pristatyti dvi pamokas, kurias išmokau daugiau nei per 20 metų
kaip mirties bausmės advokatas,
atidžiai stebėdamas, kaip taip vyksta daugiau nei šimtas bylų.
Galite galvoti apie mirties bausmės bylą kaip apie istoriją,
turinčią keturis skyrius.
Pirmas kiekvienos bylos skyrius yra visiškai tas pats,
ir tai tragiška.
Jis prasideda nuo
nekalto žmogaus nužudymo,
po to seka teismas, kur žmogžudys
yra kaltinamas ir įrašomas į mirtininkų eilę,
ir galiausiai tą mirties bausmę
patvirtina valstybinis apeliacinis teismas.
Antras skyrius susideda iš sudėtingo teisėto proceso, žinomo kaip
valstybinio nurodymo pristatyti suimtąjį į teismą.
Trečias skyrius yra dar sudėtingesnis teisėtas procesas, žinomas kaip
federalinis nurodymas pristatyti
suimtąjį į teismą procesas.
O ketvirtas skyrius yra toks,
kur gali nutikti įvairių dalykų.
Advokatai gali užregistruoti
gailestingumo peticiją, gali pradėti dar sudėtingesnę bylą,
arba jie gali apskritai nieko nedaryti.
Bet tas ketvirtas skyrius
visada baigiasi mirties bausme.
Kai daugiau nei prieš 20 metų pradėjau atstovauti mirti nuteistus kalinius,
mirtininkai neturėjo teisių į advokatą, o taip pat ir į antrą
ar ketvirtą šios istorijos skyrius.
Jie buvo vieni.
Iš tikrųjų, tik 1980-ųjų pabaigoje jie įgijo
teisę į advokatą trečiame
istorijos skyriuje.
Todėl visų šių kalinių
teisinius reikalus
tvarkė teisininkai savanoriai.
Problema ta, kad buvo daug daugiau žmonių ant mirties slenksčio,
negu advokatų, kurie turėjo ir noro, ir kompetencijos dirbti su šitomis bylomis.
Todėl neišvengiamai
advokatai meta bylas, jau esančias ketvirtame skyriuje -
žinoma, tai turi prasmę. Tai - patys skubiausi atvejai;
tai vaikinai, esantys arčiausiai mirties bausmės.
Kai kuriems iš šių teisininkų pasisekė,
jie sugebėjo inicijuoti
naujus teismus savo klientams.
Kitiems pavyko pratęsti savo klientų gyvenimą, kartais
metaims, kartais mėnesiams.
Bet vieno dalyko niekada nebuvo -
niekada Teksase nebuvo rimtų ir ilgalaikių
mirties bausmės atidėjimų.
Iš tikrųjų, kaip matyti šiame grafike, nuo tų laikų, kai Teksaso mirties bausmės
aparatas nuo 1990-ųjų vidurio iki jų pabaigos pasiekė viršūnę
buvo tik pora metų, kai metinis egzekucijų skaičius buvo
mažesnis nei 20.
Eiliniais metais Teksase
turėjome vidutiniškai
du žmones per mėnesį.
Buvo metų, kai mes nuteisėme myriop beveik 40 žmonių, ir šis skaičius
per paskutinius 15 metų niekada žymiai nenukrito.
Ir dar, tuo pat metu, kai mes kasmet
tokiam pat skaičiui žmonių
taikome egzekuciją,
žmonių, kuriuos pasmerkiame myriop, skaičius
kiekvienais metais
gana smarkiai sumažėjo.
Taigi, paradoksas -
metinis egzekucijų skaičius išliko aukštas,
tačiau naujų mirties bausmių skaičius sumažėjo.
Kodėl taip yra?
To negalima priskirti žmogžudysčių sumažėjimui,
nes žmogžudysčių nesumažėjo
beveik taip pat ženkliai kaip ir šita raudona linija diagramoje.
Vietoj to atsitiko štai kas.
prisiekusieji pradėjo vis daugiau žmonių sodinti į kalėjimą
iki gyvos galvos be galimybės išeiti lygtinai,
o ne siųsti juos į egzekucijos kamerą.
Kodėl taip atsitiko?
Taip atsitiko ne dėl visuomenės paramos mirties bausmei nebuvimo.
Mirties bausmės priešininkai guodžiasi tuo, kad
mirties bausmės populiarumas Teksase mažesnis nei kada nors anksčiau.
Ar žinote, ką reiškia
"mažesnis nei anksčiau"?
Tai reiškia, žemesnis nei 60 procentų.
Dabar būtų gerai palyginti su 1980-aisiais,
kai tai siekė 80 procentų.
Bet negalime aiškinti mirties bausmių
sumažėjimo ir pamėgimo
taikyti gyvenimą be lygtinio paleidimo galimybės
bandymu išnaikinti mirties bausmę,
nes žmonės vis dar palaiko mirties bausmę.
Kas sukėlė šį fenomeną?
Štai kas atsitiko:
tie advokatai,
atstovaujantys mirties kameros kalinius, pakeitė savo nuomonę
apie prieš tai buvusius ankstesnius mirties bausmės istorijos skyrius.
Taigi, prieš 25 metus jie buvo susitelkę ties ketvirtuoju skyriumi.
Prieš 25-erius metus, 1980-ųjų pabaigoje, jie persikėlė
iš ketvirtos dalies į trečiąją.
Nuo 1980-ųjų pabaigos 1990-ųjų viduryje
persikėlė į antrą dalį. Pradedant 1990-ųjų viduriu iki pabaigos
jie susitelkė ties pirma istorijos dalimi.
Dabar jūs svarstote, ar gerai ar blogai atidėti mirties bausmę ir
padauginti bausmių iki gyvos galvos skaičių.
Šiandien nenoriu apie tai kalbėti.
Aš tik noriu paaiškinti priežastį, kodėl taip atsitiko.
Todėl, kad mirties bausmės advokatai suprato,
kad kuo jie anksčiau įsikiš į bylą,
tuo didesnis tikimybė, kad išgelbės savo kliento gyvybę.
Tai pirmas dalykas, kurį aš išmokau.
Štai antras mano išmoktas dalykas:
Mano klientas Vilas
nebuvo išimtis iš taisyklės - jis buvo pati taisyklė.
Kartais aš sakau:
kai jūs man pasakote
mirties kameros kalinio vardą,
tai neturi reikšmės,
kokioje jis valstybėje,
nesvarbu,
ar kada nors buvau jį sutikęs, aš jums parašysiu jo biografiją.
Ir aštuonis iš 10 kartų
tos biografijos detalės
bus daugmaž tikslios.
Ir to priežastis yra ta,
kad 80 procentų žmonių iš mirties kameros yra
žmonės, atėję iš tokių pačių asocialių šeimų kaip ir Vilas.
Aštuoniasdešimt procentų
mirties kameros žmonių yra tie žmonės,
kurie neapsisaugojo
nuo nepilnamečių teisingumo sistemos.
Tai antra mano įgyta
pamoka.
Dabar esame ties ta viršūne,
kai visi bando susitarti.
Žmonės, esantys šiame kambaryje,
gali ginčytis dėl to, ar Vilą
reikėjo nuteisti mirties bausme,
tačiau, manau, kad visi sutiks,
kad geriausia įmanoma šios istorijos versija būtų
tokia istorija,
kur žmogžudžių visiškai nėra.
Kaip tai padaryti?
Kai mūsų sūnus Linkolnas
prieš dvi savaites
sprendė tą matematikos uždavinį,
tai buvo didelė, paini problema.
Jis išmoko, kad
turint didelę problemą,
kartais jos sprendimas yra -
padalinti problemą
į mažas daleles.
Mes taip darome su
dauguma problemų -
matematikoje ir fizikoje, net socialinėje politikoje -
padaliname jas į mažesnes, lengviau
išsprendžiamas problemas. Tačiau kaskart,
kaip sakė Dwight Eisenhower,
tas būdas, kuriuo išsprendžiate problemą,
ją tik padidina.
Būdas, kuriuo sprendžiame šią problemą,
padaro mirties bausmės problemą dar didesne.
Turime pasakyti, gerai,
juk turime keturias
mirties bausmės istorijos dalis,
bet kas įvyksta prieš
istorijai prasidedant?
Kaip galėtume įsikišti į žmogžudžio gyvenimą
dar prieš jam tampant žmogžudžiu?
Kokį turime pasirinkimą,
kad nustumtume tą asmenį
nuo kelio,
kuris, visų - ir mirties bausmės
šalininkų, ir oponentų - manymu,
priveda prie blogo rezultato:
nekalto žmogaus nužudymo?
Žinote, kartais žmonės sako,
kad kas nors yra
ne raketų mokslas.
Taip sakydami jie turi galvoje, kad raketų mokslas tikrai sudėtingas,
o ši problema, apie kurią mes kalbame, visiškai paprasta.
Na, tai raketų mokslas,
tai raketos išsiveržimui skirta
matematinė išraiška.
Apie tai, apie ką mes šiandien kalbame,
taip pat sudėtinga.
Šiandien mes taip pat kalbame
apie raketų mokslą.
Mano klientas Vilas
ir 80 procentų žmonių iš mirties kameros
savo gyvenimuose turėjo penkias dalis,
ėjusias prieš keturias
mirties bausmės istorijos dalis.
Aš galvoju apie šituos penkis skyrius kaip apie kišimosi taškus,
vietas jų gyvenimuose, kai mūsų visuomenė
galėjo įsikišti į jų gyvenimus ir nustumti juos nuo kelio, kuriuo jie ėjo,
iš ko kilo pasekmės, kurias mes visi - mirties bausmės šalininkai ar
mirties bausmės oponentai -
vaidiname blogu rezultatu.
Dabar apie kiekvieną iš šių penkių skyrių:
kai jo motina jo laukėsi;
ankstyvaisiais vaikystės metais;
kai jis mokėsi pradinėje mokykloje;
kai mokėsi pagrindinėje ir vidurinėje mokyklose;
ir kai buvo įtrauktas
į nepilnamečių teisingumo sistemą - t.y. kiekvienoje iš šių penkių dalių
buvo plati įvairovė dalykų, kuriuos visuomenė galėjo padaryti.
Iš tiesų, tik įsivaizduokime,
kad yra penki skirtingi įsikišimo būdai, kuriais visuomenė galėjo įsikišti
kiekvienoje iš šių penkių dalių,
ir sumaišytume juos,
ir pritaikytume kaip tik norime,
bus 3000, daugiau nei 3000, galimų strategijų
kurias galėtume panaudoti,
kad nukreiptume tokius vaikus kaip Vilas
nuo to kelio, kuriuo jie eina.
Aš čia šiandien stoviu
ne su sprendimu.
Bet tas faktas, kad vis dar turime daug ko išmokti,
nereiškia, kad mes mažai žinome.
Mes žinome iš kitų valstijų patirties,
kad yra plati įvairių įsikišimo būdų įvairovė,
kurią derėtų panaudoti Teksase
ir visose kitose valstijose, kuriose jie nebuvo panaudoti
kaip prevencija pasekmėms, kurios visų mūsų bendru susitarimu yra blogos.
Paminėsiu tik kelis.
Šiandien nekalbėsiu apie teisinės sistemos reformą.
Tai, turbūt, tema, kuri tinkamiausia kambariui, pilnam advokatų ir teisėjų.
Vietoj to, leiskite man pakalbėti apie porą įsikišimo būdų,
kuriuos mes visi galime padėti įvykdyti,
nes tai įsikišimo būdai,
kurie pasireikš, kai įstatymų
leidėjai ir strategai, kai mokesčių mokėtojai ir gyventojai,
sutiks su tuo, kad taip mes turime daryti
ir taip turime leisti savo pinigus.
Galėtume aprūpinti ankstyvą vaikystės gerovę
socialiai nuskriaustiems ir kitokiems probleminiams vaikams
ir galėtume tai daryti nemokamai.
Galėtume nukreipti tokius vaikus kaip Vilas nuo to kelio, kuriuo jie eina.
Yra valstijų, kurios taip daro, o mes nedarome.
Mes galėtume aprūpinti specialiąsias mokyklas vidurinės mokyklos ir
aukštosios mokyklos lygmeniu, ir net vaikų darželiuose,
kur tikslas - ekonomiškai
ir kitaip į nepalankią padėtį patekę vaikai, ir ypač vaikai,
kurie susidūrė
su nepilnamečių teisingumo sistema.
Nedidelis būrys valstijų taip daro,
o Teksasas - ne.
Yra ir dar vienas dalykas,
ką galėtume padaryti -
na, yra daugybė dalykų, kuriuos
galėtume padaryti, bet yra vienas dalykas,
kurį paminėsiu, ir tai bus vienintelis kontraversiškas dalykas,
kurį šiandien pasakysiu.
Mes galėtume įsikišti
daug agresyviau
į pavojingai asocialius namus
ir iš ten paimti vaikus,
kol jų mamos nepaėmė virtuvinio peilio ir nepradėjo jiems grasinti nužudymu.
Jei taip padarysime,
mums reikės vietos, kur juos patalpinti.
Net jei padarysime visa tai, kai kurie vaikai suras spragų
ir atsidurs tame paskutiniame skyriuje
prieš prasidedant nužudymo istorijai,
jie atsidurs nepilnamečių
teisingumo sistemoje.
Ir net jei taip atsitiks,
dar nebus per vėlu.
Vis dar yra laiko juos nukreipti, jei vis dar galvojame
jiems parodyti kryptį,
o ne nubausti.
Šiaurės rytuose yra du profesoriai,
vienas - Jeilyje, kitas - Merilende.
Jie įkūrė mokyklą,
prijungtą prie nepilnamečių kalėjimo.
Vaikai yra kalėjime, bet jie nuo ryto aštuonių
iki ketvirtos valandos dienos eina į mokyklą.
Tai buvo logistiškai sudėtinga.
Buvo pasamdyti mokytojai,
norintys mokyti kalėjime, jie turėjo nustatyti griežtus
skirtumus tarp žmonių, dirbančių mokykloje ir kalėjime, autoritetų.
o labiausiai baugino tai,
kad jie turėjo sukuri naują mokymo programą, nes,
žinote ką?
Žmonės neįeina ir neišeina iš kalėjimo semestrais.
Tačiau jie visa tai padarė.
O kas tarp visų šių dalykų bendro?
Bendra tai, kad visi šie dalykai kainuoja.
Kai kurie žmonės šiame kambaryje yra pakankamai seni,
kad prisimintų
vaikiną iš senos kuro filtrų reklamos.
Jis sakydavo: "Na, galite man dabar sumokėti
arba vėliau";
Mirties bausmės
sistemoje
mes mokame vėliau.
Tačiau esmė ta,
kad už visus 15 000 dolerių, kuriuos išleidžiame įsikišdami
į ekonomiškai ar kitokiu būdu problematiškų vaikų gyvenimus,
į tuos ankstyvesnius skyrius,
mes sutaupome 80 000 dolerių
su nusikaltimais susijusių sąnaudų ateityje.
Net jei jūs nesutinkate,
kad tai yra moralinė būtinybė tai padaryti,
tai turi ekonominę prasmę.
Noriu papasakoti paskutinį savo pokalbį su Vilu.
Tai buvo diena, kai jam turėjo būti įvykdyta mirties bausmė,
mes tiesiog kalbėjomės.
Šioje byloje daugiau
nebebuvo ką bedaryti.
Mes kalbėjome apie jo gyvenimą.
Jis kalbėjo apie savo tėtį, kurį menkai pažinojo,
kuris buvo miręs,
o tada apie savo mamą,
kurią pažinojo,
kuri vis dar gyva.
Ir aš jam pasakiau:
"Aš žinau visą istoriją,
perskaičiau įrašus.
Žinau, kad ji bandė tave nužudyti."
Sakiau: "Bet man visada buvo įdomu, ar tu tikrai
tai prisimeni.
Aš neprisimenu nieko,
kas buvo, kai man
buvo penkeri," - sakiau jam.
"Gal tu tiesiog prisimeni tai, ką tau pasakojo."
O jis pažiūrėjo į mane, palinko į priekį
ir pasakė: "Profesoriau," -
jis mane pažinojo 12 metų,
bet vis dar vadino profesoriumi.
Jis pasakė: "Profesoriau, nieko nenoriu įžeisti,
bet kai tavo mama
paima mėsininko peilį, kuris atrodo didesnis nei tu pats,
ir persekioja tave po visą namą, šaukdama, kad ketina tave nužudyti,
o tu turi užsirakinti vonioje, atsiremti į duris
ir šauktis pagalbos, kol atvyks policija..." -
jis pažiūrėjo į mane ir pasakė:
"tu niekada šito nepamirštum."
Tikiuosi, kad vieno dalyko
jūs visi niekada nepamiršite:
nuo to laiko,
kai šįryt atvykote čia iki tol, kol eisime pietauti,
Jungtinėse Valstijose bus įvykdytos
keturios žmogžudystės.
Mes ketiname skirti didelius socialinius išteklius baudimui tų žmonių,
kurie įvykdė nusikaltimus,
ir taip reikia, nes turime nubausti
žmones, kurie daro blogus dalykus.
Bet trijų iš šių nusikaltimų gali būti išvengta.
Jei labiau įsigilintume
ir skirtume savo dėmesį ankstyvesniems skyriams,
tada niekada nerašytume pirmo sakinio,
kuriuo prasideda mirties bausmės istorija.
Ačiū.
(Plojimai)