U junu 2017. godine
volontirala sam u magacinima sa hranom
u južnom delu mog grada
u Atlanti, Gordžiji.
Bio je petak popodne,
dan kada oni daju hranu.
Kako sam uparkiravala,
videla sam kako ljudi počinju da pristižu,
mnogi su imali kolica na točkiće,
pripremljeni da prime zalihu hrane za celu nedelju.
Kako sam ulazila na vrata, bilo je oko 40 ljudi
koji su napolju čekali u redu.
Bila sam tako uzbuđena,
jer ima malo stvari u kojima uživam više nego u darovanju.
Ali onda, kad sam ušala u prostoriju gde je započinjao sastanak volontera,
odmah sam shvatila:
mi nećemo dati ovim ljudima nijedan pravi obrok.
Mi smo im prosto samo davali hranu.
Zauzela sam mesto na pokretnoj traci, gde sam, pazite sad,
bila zadužena da tortice Stražara Težine
budu u torbi svake porodice.
Kako su torbe nadolazile,
mislim se u sebi:
„Šta za ime sveta radimo ovde?”
Svaka torba je sadržala dva dijetalna soka od po 500 ml,
galon roštilj sosa,
kesicu čipsa,
kutiju sa nudlama koja je u obliku superheroja i sa ukusom povrća,
kutiju keksića za doručak,
konzervu prečišćenog pasulja,
konzervu slatkog graška,
malu konzervu kukuruza,
ne mogu da zaboravim na one torte
i prženi mladi luk,
znate, ona vrsta koja ide na vrh boranije.
I to je bilo to.
Spremili smo tog dana više od 100 takvih kesa,
a ljudi su zaista stajali u redu da dobiju jednu.
Međutim, obuzeo me je osećaj;
osećala sam se loše i pomalo ljuto.
Kako da se osećam dobro povodom posla koji radim
kad znam zasigurno da jedan obrok ne može da se sastavi
od hrane koju smo upravo dali više od stotini porodica?
Mislim, ko hoće da ima obrok sa roštilj sosom i tortom?
(Smeh)
A stvarnost je,
ja sam deo ovog procesa ceo svoj život.
Učestvovala sam u skupljanjima hrane,
skupljala sam konzerve od kad sam bila dete,
donirala sam u marketima više puta nego što mogu da nabrojim,
volontirala sam u skloništima, radila sam u magacinima sa hranom,
i sigurna sam, kao što sam i ja, tako je i mnogo vas.
U 2013. godini čak sam i osnovala prenosiv restoran,
koji se zove Nedeljna duša.
Iznajmila sam stolove, stolice i čaršave,
odštampala sam menije,
i ovaj doživljaj sam prenela u uske ulice,
ispod mostova i u parkove
da omogućim ljudima koji su beskućnici
da jedu sa dostojanstvom.
Uložila sam u ovu borbu dosta vremena.
U skoro svakom glavnom američkom gradu,
na banku hrane gledaju kao na voljenu instituciju zajednice.
Korporacije šalju volontere sedmično
da odvoje artikle sa hranom i spreme kutije sa hranom siromašnima.
I prikupljanje konzervi -
greju srca škola i poslovnih zgrada koje su uključene
i pune police bankama sa hranom i magacine duž nacije.
Ovo radimo kako bismo zaustavili glad.
A ono što sam shvatila je
da se mi pogrešno borimo protiv gladi.
Radimo iste stvari
opet, opet i opet,
a očekujemo drugačiji rezultat.
Stvorili smo ciklus
koji čini ljude zavisnim od banki i magacina sa hranom na mesečnom nivou,
a ta hrana često nije lepo izbalansirana
i koja im sigurno ne obezbeđuje zdravi obrok.
U Americi, naš pristup dobrog rada,
ili šta mi zovemo „milostinja”,
nas je zapravo omeo u stvarnom napredovanju.
Obrazujemo svet o tome kako puno ljudi nema pristup hrani.
Postoje televizijske reklame,
bilbordi,
masovne donacije,
angažmani najvećih poznatih ličnosti u ovoj borbi.
Ali uvek prisutna stvarnost je ta,
čak i sa svim ovim radom,
milioni ljudi su i dalje gladni.
A možemo da uradimo i više.
Globalno, 821 milion ljudi je gladno.
To je jedna osoba od devet na planeti.
Ovde u Americi,
skoro 40 miliona ljudi doživi glad svake godine,
uključujući više od 11 miliona dece
koja idu gladna u krevet svake noći.
A ipak, traćimo više hrane nego ikad ranije.
Više od 40 milijardi kila godišnje,
da budem precizna.
Agencija za ZŽS je procenila da se bačena hrana više nego udvostručila
između 1970. i 2017. godine,
i sada broji 27 procenata svega u našim deponijama.
Kako ova hrana stoji, vremenom truli
i proizvodi štetan metan gas,
glavni saradnik globalnim klimatskim promenama.
Imamo otpad od same hrane,
protraćen novac kojim se proizvela ova sad pokvarena hrana
i protraćen rad na svim gore spomenutim.
Postoji i socijalna nepravda
između ljudi kojima zaista treba hrana i koji ne mogu da je nabave
i onih ljudi koji imaju puno i prosto je bacaju u đubre.
Sve ovo me je nateralo da shvatim da gladovanje nije pitanje oskudice,
nego stvar logistike.
U 2017. godini, krenula sam da zaustavim glad koristeći tehnologiju.
Uostalom, aplikacije za dostavu hrane su krenule da niču na sceni,
pomislila sam da možemo da promenimo ovu tehnologiju
i da dobijamo hranu od firmi, restorana i radnji
i da je stavljamo u ruke ljudima kojima je potrebna.
Verujem da tehnologija i inovacije
imaju moć da reše prave probleme,
naročito glad.
Godine 2017. osmislila sam aplikaciju
koja će voditi evidenciju o svemu što jedna firma prodaje
i koja im olakšava doniranje viškova hrane,
koja bi se inače bacila na kraju dana.
Korisnik samo treba da klikne na artikal,
i da nam kaže koliko ima da donira,
a platforma izračunava težinu i poresku vrednost
tih artikala u trenutku donacije.
Onda se povezujemo s lokalnim vozačima u deljenoj ekonomiji
da idu i pokupe, a onda i direktno dostave do vrata
neprofitnih organizacija i ljudima kojima je potrebna.
Obezbedila sam podatke i analitiku
da pomognem preduzećima da smanje bacanje hrane u korenu
tako što ću im staviti do znanja koje artikle bacaju iznova
redovno,
čak su i sačuvali milione dolara.
Naša misija je bila jednostavna,
više nahranite, manje bacite.
Godine 2018, naši klijenti su uključili najposećeniji aerodrom na svetu,
Hartsfild-Džekson u Atlanti,
radili smo sa brendovima i korporacijama
kao što su Hormel, Čik-fil-a i Papa Džouns.
Čak smo imali i priliku da radimo sa NFL-om za 53. Superboul.
Protekle dve godine sarađivali smo sa više od 200 preduzeća
kako bismo preusmerili više od milion kila jestive hrane sa deponija
u ruke ljudi kojima je najviše potrebna.
(Aplauz)
Hvala vam.
(Aplauz)
Ovo je obuhvatilo oko 1,7 miliona obroka
i omogućilo nam da počnemo da širimo naš trud i u drugim gradovima,
kao što su Vašington DC, Čikago, Majami, Filadelfija i drugi.
To je samo jedan pristup koji se zapravo bavi problemom.
Drugi je bio pokretanje naših mobilnih prodavnica.
Uzimamo viškove hrane od preduzeća
i postavljamo otvorene prodavnice tačno u delove gde nema prodavnica sa hranom.
Dovodimo kuvara,
i na licu mesta isprobavamo ukuse, pa porodice mogu da uzmu recepte.
Dajemo porodicama torbe za višekratnu upotrebu
i omogućujemo im da prosto kupuju bez da gledanja cena.
Želeli smo da damo ljudima pristup obrocima,
ne samo hrani.
Želeli smo promeniti način na koji mislimo i radimo kako bismo se rešili gladi,
navemo ljude da misle da se možemo rešiti gladi,
ne kao neprofitna organizacija,
ne kao banka hrane,
već kao društveno preduzeće,
sa ciljem da smanjimo bacanje hrane i zaustavimo glad.
Ali nije bilo tako lako kao što sam mislila,
da promenim priču i misaoni proces
o tome kako mislimo da se glad može rešiti.
Godine 2016. Francuska je postala prva zemlja
koja je zabranila supermarketima da bacaju nekorišćenu hranu.
Umesto toga, moraju da je doniraju,
i novčano su kažnjeni ako to ne urade.
Da.
(Aplauz)
Godine 2017. Italija je pratila taj uzor,
i postala je druga evropska nacija
koja je donela zabranu bacanja hrane.
Tako su prosto formulisali dok je prolazilo kroz zakonodavstvo.
„Imamo milione kilograma dobre hrane koja će propasti,
a imamo siromašne ljude koji gladuju”.
Toliko prosto.
Danska sada ima prodavnicu odbačene hrane.
Ime joj je "Wefood".
Uzimaju viškove hrane iz lokalnih prodavnica
i prodaju je i po 50 posto popusta.
Onda koriste sav prinos i doniraju ga programima hitne pomoći
i programima socijalne zaštite.
Pozdravljani su kao „Dobrota namirnica”.
A prošle godine, svet je dobio svoju prvu radnju u kojoj plaćate koliko možete,
kada se "Feed It Forward" otvorio u Torontu.
Njihove police ostaju pune tako što uzimaju viškove hrane
iz velikih supermarketa
i omogućuju porodicama da prosto kupe koliko mogu
u njihovoj prodavnici.
Ovo je izvanredno.
Treba nam više ovakvih inovacija.
Svako može da promeni svoj stav
o tome kako rešavamo glad.
Kad pomislimo koliko smo dozvolili inovacijama i tehnologiji
da promene naše živote,
od toga kako komuniciramo,
do toga kako gledamo našu zabavu,
do toga kako stičemo hranu,
neverovatno je da se i dalje nismo rešili gladi.
Bukvalno imamo automobile koji mogu sami da se voze
i milione ljudi koji ne mogu da se prehrane.
Sa milionima dolara koji se doniraju kako bi hrana bila dostupnija,
trebalo je da zaustavimo glad pre mnogo godina.
Zapitala sam se,
(Aplauz)
Zapitala sam se: „Zašto ne možemo da pobegnemo od tog okrutnog ciklusa?”
Zašto nismo rešili ovaj problem?
Sećam se sastanaka sa investitorima i kako predlažem ideju,
pokušavajući da skupim sredstava za moj posao,
jedan mi je rekao, skroz ozbiljan,
„glad se već rešava”,
kao da milioni ljudi neće otići gladno u krevet te iste noći,
kao da ništa više ne može da se uradi.
A stvarnost je,
neko bi pomislio da se rešavamo gladi,
ali istina je da se na njoj radi.
Ako stvarno želimo da rešimo glad,
onda moramo da promenimo način na koji smo to radili.
Isti postupci će donosti iste rezultate.
Postoje stotine društvenih preduzetnika svuda u svetu.
Oni se fokusiraju na rešavanje velikih problema, kao što je glad,
ali nikad neće dobiti istu podršku
koju dajemo organizacijama i bankama hrane koje se bore protiv gladi.
Međutim, ako se ukaže prilika,
imaju sposobnost da uvide
i možda ako dobro razmisle unapred
mogu da reše ovaj problem.
Zato ja putujem svetom,
i zaista pričam o tome kako izgleda glad u Americi,
i objašnjavam razliku između davanja ljudima pristup hrani
i pristup obrocima.
Sastajala sam se sa gradskim članovima saveta
i gradskim organizatorima duž cele Amerike,
govoreći im da tehnologija zaista ima moć
da poveže kompanije sa viškom hrane
sa ljudima kojima je potrebna,
i objašnjavajući im šta obrok zapravo može da znači jednoj porodici.
Sastajala sam se sa školskim odborima i školskim okruzima
da pričamo o tome kako hranimo gladnu decu,
i sa organizacijama zdravstvene zaštite,
deleći poruku da je hrana zdravlje,
i da je hrana život,
i da rešavanjem gladi, možemo rešiti tako puno drugih problema.
Ako želimo da znamo
da ne živimo u naciji
gde se sasvim dobra hrana baca
kad naše komšije nemaju da jedu,
onda treba da promenimo zakone.
Treba da predstavimo nove politike,
i, najvažnije, treba da promenimo naša ramišljanja i naša dela.
Humanitarna pomoć je u redu.
Banke hrane imaju veliku ulogu.
I da, nekad se i meni sviđaju tortice.
Ali stvarnot je takva da humanitarna pomoć ne rešava glad.
A ako smo pametni da spoijmo tačkice
koje su ispred naših noseva,
možemo uraditi mnogo više nego da damo porodici
kutiju nudli sa povrćem u obliku superheroja
i bure roštilj sosa
da se prehrane.
Umesto toga, možemo im vratiti dostojanstvo.
Možda možemo da povećamo prisutnost u školama.
Možemo da poboljšamo zdravstvene ishode milionima ljudi.
I, najvažnije, možemo da smanjimo bacanje hrane na otpadima,
stvarajući bolje okruženje za sve nas.
Ono što volim najviše je to što se možemo osetiti dobro povodom toga.
Ako se rešimo gladi,
nemamo ništa da izgubimo, a možemo sve da dobijemo.
Tako da, hajde da to i uradimo.
Hvala vam.
(Aplauz)
Hvala vam.