2011-ais metais, paskutinius šešis Kim Jong-Il gyvenimo mėnesius,
slapta gyvenau Šiaurės Korėjoje.
Gimiau ir užaugau Pietų Korėjoje, kurią jie laiko prieše.
Gyvenu Amerikoje, kitoje jų priešėje.
Šiaurės Korėjoje lankiausi keletą kartų, 2002-aisiais ir vėliau.
Suvokiau, kad norėdama ją aprašyti prasmingai,
ar suprasti ją geriau nei per propagandos prizmę,
galiu tik pasinėrusi į šalies gyvenimą.
Todėl apsimečiau mokytoja ir misioniere,
įsidarbinau vyrų universitete Pchenjane.
Pchenjano Mokslų ir Technologijos Universitetą
įkūrė evangelikai, kurie bendradarbiauja su režimu,
suteikdami išsilavinimą Šiaurės Korėjos elito sūnums,
bet jie neakcentuoja religijos, nes už tai grėstų mirties nuosprendis.
Studentų buvo 270. Jauni vyrai, tapsiantys ateities lyderiais,
žiauriausioje ir labiausiai izoliuotoje šių dienų diktatoriškoje šalyje.
Kai atvykau, jie tapo mano mokiniais.
2011-ieji buvo ypatingi metai,
žymintys pirmojo Šiaurės Korėjos didžiojo vado Kim Il-Sung
100-ąsias gimimo metines.
Šventės proga buvo uždaryti visi universitetai,
o studentai išsiųsti dirbti į laukus,
kurti plačiai skleidžiamą idealą,
kad Šiaurės Korėja yra galingiausia ir labiausiai klestinti valstybė.
Mano mokiniai buvo vieninteliai atleisti nuo tos prievolės.
Šiaurės Korėja yra gulagas, apsimetantis valstybe.
Ten viskas sukasi apie Didįjį Vadą.
Kiekviena knyga, laikraščio straipsnis, kiekviena daina, televizijos laida...
visur kalbama tik apie viena.
Gėlės yra vadinamos jo garbei,
ant kalnų raižomi jo šūkiai.
Kiekvienas pilietis nuolatos segi Didžiojo Vado ženklelį.
Netgi jų kalendorius prasideda nuo Kim Il-Sung gimimo.
Universitetas, kuriame dirbau, buvo panašus į griežtai saugomą kalėjimą.
Mokytojai galėjo išeiti tik grupėmis ir lydimi oficialaus prižiūrėtojo.
Net ir šios išvykos apsiribojo lankymu šventų nacionalinių monumentų,
šlovinančių Didįjį Vadą.
Studentams nebuvo leidžiama palikti universiteto miestelio teritoriją
ar susisiekti su tėvais.
Jų dienos buvo nepriekaištingai suplanuotos, o likęs laisvas laikas
pašvęstas Didžiojo Vado garbinimui.
Šiaurės Korėjos personalas turėjo patvirtinti paskaitų planus,
kiekviena paskaita buvo įrašinėjama, apie ją atsiskaitoma. Patalpose buvo blakių,
ir kiekvieno pokalbio buvo klausomasi.
Visos tuščios vietos buvo nukabinėtos Kim Il-Sung ir Kim Jong-Il portretais,
kaip ir visur Šiaurės Korėjoje.
Mums buvo neleidžiama aptarinėti išorinio pasaulio.
Būdami mokslo ir technologijų studentais, daugelis studijavo kompiuteriją,
bet nežinojo, kad egzistuoja internetas.
Jie nebuvo girdėję apie Mark Zuckerberg ar Steve Jobs.
Facebook, Twitter – šie dalykai jiems nieko nereiškia.
Ir aš negalėjau jiems papasakoti.
Atvykau ten ieškodama tiesos.
Bet nuo ko pradėti, kai visos tautos ideologija,
mano mokinių kasdienybė,
ir netgi mano pačios pareigos universitete –
viskas paremta melu?
Pradėjau nuo žaidimo.
Žaidėme „Tiesa ir melas“.
Savanoris užrašydavo sakinį ant lentos,
o kiti turėdavo atspėti,
ar tai tiesa, ar melas.
Kartą studentas užrašė „Praėjusiais metais važiavau atostogų į Kiniją“,
ir visi sušuko: „Melas!“
Visi žinojo, kad tai neįmanoma.
Praktiškai niekam neleidžiama išvykti iš Šiaurės Korėjos.
Netgi keliauti po savo šalį jiems reikalingas leidimas.
Tikėjausi, kad šis žaidimas atskleis bent dalį tiesos apie studentus,
nes jie meluoja nuolat ir be pastangų,
tiek apie mitinius Didžiojo Vado pasiekimus,
tiek keistą tvirtinimą, kad būdami penktoje klasėje jie klonavo triušį.
Riba tarp melo ir tiesos jiems kartais atrodo blanki.
Man prireikė laiko suprasti skirtingas melo rūšis:
jie meluoja, kad apsaugotų savo šalies sistemą nuo pasaulio,
ir jie yra mokomi melo, kurį vėliau mechaniškai atkartoja.
Retkarčiais jie meluoja iš įpročio,
bet jei visą gyvenimą juos supa melas,
tai kaip galime tikėtis kitko?
Bandžiau juos išmokyti rašyti akademinius rašinius.
Bet paaiškėjo, kad tai beveik neįmanoma.
Juos rašant reikia susigalvoti savo teiginį
ir paremti jį argumentais bei įrodymais.
Bet šiems studentams visada buvo nurodoma ką galvoti ir kaip,
ir jie paklusdavo.
Jų pasaulyje kritinis mąstymas buvo neleistinas.
Kiekvieną savaitę namų darbams užduodavau parašyti asmenišką laišką,
adresuotą bet kam.
Prireikė laiko, bet pagaliau kai kurie ėmė rašyti
savo motinoms, draugams, merginoms.
Nors tai tebuvo namų darbai,
ir jų turinys niekada nepasiektų adresatų,
jie palengva ėmė atskleisti laiškuose savo jausmus.
Jie rašė, kad jiems nusibodo visko vienodumas,
kad jie nerimauja dėl ateities.
Laiškuose jie beveik niekada neužsimindavo apie Didįjį Vadą.
Visą savo laiką praleisdavau su šiais jaunuoliais.
Kartu valgydavome, žaisdavome krepšinį.
Dažnai vadinau juos džentelmenais, ir jie kikendavo.
Jie rausdavo, kalbėdami apie mergaites.
Aš jais susižavėjau.
Matyti, kaip jie pamažu atsiveria,
buvo jaudinanti patirtis.
Bet taip pat jaučiau, kad kažkas ne taip.
Tuos mėnesius, kai gyvenau jų pasaulyje,
dažnai susimąstydavau, ar tiesa tikrai pagerintų jų gyvenimus?
Taip norėjau jiems pasakyti tiesą
apie jų šalį ir apie išorinį pasaulį,
kuriame arabų jaunimas, naudodamas socialinius tinklus,
skaldo savo supuvusį režimą,
kur visi, išskyrus juos, prisijungę prie pasaulinio tinklo,
kuris vis dėlto nėra pasaulinis.
Bet tiesa jiems buvo pavojinga.
Skatindama juos ieškoti, stūmiau juos į pavojų:
tiek persekiojimo,
tiek širdgėlos.
Kai tau neleidžiama kalbėti atvirai,
įgyji gebėjimą skaityti tarp eilučių.
Viename iš laiškų, skirtų man, studentas teigė supratęs,
kodėl vadinu juos džentelmenais – švelniais žmonėmis.
Pasak jo, taip norėjau jiems palinkėti gyvenime būti švelniais.
Paskutinę mano vizito dieną, 2011-ųjų gruodį,
kai buvo paskelbta apie Kim Jong-Il mirtį,
jų pasaulis sugriuvo.
Turėjau išvykti neatsisveikinusi.
Bet manau, kad jie žinojo, kaip liūdėjau dėl jų.
Kartą, mano viešnagės pabaigoje, studentas man pasakė:
„Dėstytoja, mes nemanome, kad jūs skiriatės nuo mūsų.
Mūsų aplinkybės skiriasi, bet jūs esate tokia pati, kaip mes.
Norime, kad jūs žinotumėte, mes išties priimame jus kaip savą.“
Šiandien, jei galėčiau laišku atsakyti savo studentams,
kas, aišku, yra neįmanoma,
pasakyčiau jiems štai ką:
„Mano mielieji džentelmenai,
nuo tada, kai jus mačiau, praėjo daugiau nei treji metai.
Dabar jums turbūt 22-eji, gal net 23-eji.
Per paskutinę pamoką paklausiau, ar ko nors norite.
Vienintelis noras, kurį išreiškėte, vienintelis dalykas, kurio paprašėte
per visus kartu praleistus mėnesius:
pasikalbėti su jumis korėjietiškai,
bent vieną kartą.
Atvykau mokyti jus anglų kalbos,
žinojote, kad tai draudžiama.
Bet aš supratau, kad jūs norėjote pajusti ryšį, kuriuo mus sieja gimtoji kalba.
Vadinau jus džentelmenais, švelniais žmonėmis,
bet nežinau, ar būti švelniu Kim Jong-Un'o negailestingoje Šiaurės Korėjoje
yra gera mintis.
Nenoriu, kad jūs sukeltumėte revoliuciją,
leiskite tai padaryti kitiems jaunuoliams.
Likęs pasaulis gali skatinti, ar net tikėtis
kokio nors Šiaurės Korėjos pavasario.
Bet nenoriu, kad jūs rizikuotumėt,
nes žinau, kad jūsų pasaulyje esate nuolatos stebimi.
Nenoriu bandyti įsivaizduoti, kas jums gali nutikti.
Jei mano mokytojavimas sužadino jumyse kažką naujo,
geriau pamirškite mane.
Tapkite savo Didžiojo Vado kariais, ir nugyvenkite ilgus, saugius gyvenimus.
Kartą paklausėte manęs, ar laikau Pchenjaną, jūsų miestą, gražiu.
Negalėjau jums pasakyti tiesos,
bet žinau kodėl to klausėte.
Žinau, kad jums buvo svarbu išgirsti, kad aš, jūsų mokytoja,
kuriai buvo leista pamatyti pasaulį, uždraustą jums,
paskelbiu jūsų miestą gražiausiu.
Žinau, kad išgirdus tai, jūsų gyvenimai taptų labiau pakenčiamais.
Bet ne, nemanau, kad jūsų sostinė yra graži.
Ne dėl to, kad ji monotoniška ir betoninė,
bet dėl to, ką ji simbolizuoja:
monstrą, kuris minta likusia šalimi,
kurioje piliečiai yra kariai ir vergai.
Matau vien tamsą.
Bet tai – jūsų namai, todėl negaliu miesto nekęsti.
Tiesiog tikiuosi, kad jūs, mano mieli jauni džentelmenai,
vieną dieną padėsite padaryti jį gražiu.
Ačiū.
(Plojimai.)