Țineți minte aceste steluțe fluorescente
pe care le aveați pe tavan când erați copii?
Da?
Este lumină.
Este lumină pură.
Cred că m-am uitat la ele mult prea mult
când aveam cinci ani.
Sunt atât de frumoase:
fără factură de energie, fără întreținere.
Lumina e acolo.
Acum doi ani, ne-am întors în laborator
să le facem mai durabile, mai luminoase,
împreună cu experții.
Și, în același timp, am primit o cerere de la tipul ăsta --
Van Gogh faimoasa Fundație Van Gogh --
care voia să-i sărbătorească cea de-a 125-a aniversare în Olanda.
Au venit la mine și m-au întrebat:
„Poți crea un spațiu în care să-l simți din nou mai viu
în Olanda?"
Mi-a plăcut mult acea întrebare,
așa că, într-un fel,
am început să unim aceste două lumi diferite.
Așa lucrează creierul meu, apropo.
(Râsete)
Mi-ar plăcea să tot fac asta timp de o oră,
dar OK --
(Râsete)
Și iată ce ne-a ieșit:
o pistă de bicicletă care se încarcă ziua de la soare
și strălucește noaptea, până la opt ore.
(Aplauze)
Mulțumesc.
... indică spre un viitor care ar trebui să fie prietenos cu energia
și se leagă de specificul local,
căci Van Gogh a pășit la propriu și a trăit acolo în 1883.
Poți merge acolo în fiecare noapte gratuit, nu ai nevoie de bilet.
Oamenii experimentează frumusețea de a pedala prin noaptea înstelată,
gândindu-se la energie verde și siguranță.
Vreau să creez locuri în care oamenii se simt din nou conectați.
Și a fost cumva grozav să realizez aceste proiecte
cu industria, cu companiile de infrastructură.
Când acești șeici din Qatar au început să sune:
„Cât costă 10 kilometri?"
(Râsete)
Da, serios, o să primești un apel din ăsta ciudat.
Dar e fascinant
că nu e doar un fel de accident, ceva special pe care e super să-l ai.
Cred că acest tip de gândire creativă, aceste tipuri de conexiuni --
asta este noua economie.
Forumul Economic Mondial, think tank-ul din Geneva,
a intervievat mulți oameni deștepți
din toată lumea,
întrebând care sunt primele 10 abilități de care avem nevoie ca să avem succes.
Este interesant ce vedem aici:
nu e vorba de bani
sau să fii foarte bun în C++,
deși sunt abilități grozave, trebuie să recunosc.
Dar uitați-vă la numărul trei, creativitate;
numărul doi, gândire critică;
primul, rezolvarea problemelor complexe --
toate lucrurile la care un robot sau un computer chiar nu se pricepe.
Asta mă face foarte optimist, foarte încrezător în noua lume,
că în timp ce trăim în această lume hiper-tehnologizată,
abilitățile noastre umane --
dorința noastră de empatie,
dorința noastră de curiozitate,
dorința noastră de frumusețe --
vor fi din nou apreciate mai mult,
și vom trăi într-o lume în care creativitatea e capitalul nostru real.
Un astfel de proces creativ --
Nu știu cum faceți voi,
dar în creierul meu, începe întotdeauna cu o întrebare:
De ce?
De ce emite meduza lumină?
Sau licuriciul?
Sau de ce acceptăm poluarea?
Asta e făcută acum trei ani din camera mea din Beijing,
În stânga e o zi bună -- sâmbătă.
Pot vedea mașinile și oamenii, păsările;
viața e OK într-un oraș dens.
În imaginea din dreapta --
șoc.
Poluare -- straturi întregi.
Nu puteam vedea nici măcar cealaltă parte a orașului.
Imaginea asta m-a întristat foarte tare.
Ăsta nu este viitorul luminos pe care îl imaginăm aici la TED --
este îngrozitor.
Trăim mai puțin cu cinci-șase ani;
copiii au cancer pulmonar de la șase ani.
Într-un mod ciudat, dar frumos,
în acel moment, amestecul de ceață și fum din Beijing m-a inspirat.
Guvernele din toată lumea duc propriul război împotriva smogului,
dar am vrut să fac ceva acum.
Așa că ne-am decis să construim cel mai mare aspirator de smog
din lume.
Aspiră aerul poluat, îl curăță
și apoi îl elimină.
Am construit primul aspirator.
Aspiră 30.000 de metri cubi pe oră,
îi curăță la nivel nano -- particulele PM2.5, PM10 --
folosind foarte puțină electricitate,
și apoi eliberează aerul curat,
așa că avem parcuri, locuri de joacă, care sunt de la 55% la 75% mai curate
decât restul orașului.
(Aplauze)
Da!
(Aplauze)
Și cam la un interval de o lună,
se deschide ca o navă spațială --
ca o Marilyn Monroe cu -- știți despre ce vorbesc.
În fine.
(Râsete)
Deci asta ...
asta e ceea ce prindem.
Acesta este smog de Beijing.
E în plămânii noștri chiar acum.
Dacă trăiești lângă o autostradă, e ca și cum ai fuma 17 țigări pe zi.
Suntem nebuni?
Când am fost de acord cu asta?
Și am avut găleți cu materialul ăsta dezgustător
la noi în studio,
și într-o dimineață de luni, discutam, ziceam cam așa:
„Ce naiba ar trebui să facem cu el? Ar trebui să-l aruncăm?"
Gen: „Ajutor!"
Și apoi ne-am dat seama: nu, nu, nu, nu, nu --
n-ar trebui să fie deșeu.
Ce e deșeu pentru unul ar trebui să fie hrană pentru altul.
Uite, poate o arătați în jur.
Să n-o puneți în cafea.
(Râsete)
Și ne-am dat seama că este 42% carbon,
și, bineînțeles, carbonul la presiune mare,
rezultă în ...
diamante.
Așa că, inspirați de asta, îl compresăm pentru 30 de minute --
(Pârâit)
și facem inele fără smog.
(Râsete)
Așa că, oferind -- da, pe bune!
Așa că, oferind un inel,
donezi 1.000 de metri cubi de aer curat
orașului în care este turnul.
(Aplauze)
Am unul aici --
(Aplauze)
Un cub mic plutitor.
Îți voi oferi unul.
Nu te cer, nu-ți face griji.
(Râsete)
Suntem bine?
Poți să-l arăți în jur.
Și l-am pus online -- campanie Kickstarter, crowdfunding.
Oamenii au început să-l precomande,
dar mai important, au început să-l preplătească.
Așa că banii din bijuterii ne-au ajutat să facem,
să construim primul turn.
E ceva puternic aici.
Deci, deșeul, activatorul a fost facilitatorul.
Și răspunsurile din comunitate --
acesta e un cuplu căsătorit din India,
când el a cerut-o de soție cu un inel fără smog
ca un semn de frumusețe adevărată,
ca un semn de speranță.
Și ea a spus da.
(Râsete)
Îmi place așa de tare imaginea asta din multe motive diferite.
(Râsete)
Și chiar acum, proiectul este în tur prin China,
chiar cu suportul guvernului central din China.
Primul țel e să creăm parcuri locale cu aer curat,
și deja merge destul de bine --
cu 55, 75% mai curat.
Și în același timp,
facem echipă cu ONG-urile,
cu guvernatorii,
cu studenții,
cu oamenii din tehnologie,
să zicem: „Ce e nevoie să facem ca un întreg oraș să fie fără smog?"
E despre visul aerului curat.
Facem seminarii. Apar idei noi.
Acestea sunt biciclete fără smog care - sunt olandez, da? -
Am acest „ADN bicicletă" undeva în mine.
Și așa aspiră aerul poluat,
îl curăță și-l eliberează
în lupta împotriva mașinii,
în sărbătorirea bicicletei.
Chiar acum, lucrăm la un fel de „ofertă la pachet", să-i zicem așa,
în care spunem: „Turnuri fără smog, inele fără smog."
Mergem la primarii sau la guvernatorii din această lume,
și spunem: „Putem garanta o reducere pe termen scurt a poluării
între 20 și 40%.
Vă rugăm să semnați aici chiar acum."
Da?
(Aplauze)
Mulțumesc.
(Aplauze)
Deci totul e despre a conecta tehnologia nouă cu gândirea creativă.
Și dacă începi să te gândești la asta,
poți imagina atât de multe lucruri,
poți face mult mai mult.
Am lucrat la ringuri de dans care produc electricitate
când dansezi pe ele.
Le-am proiectat - 2008.
Se mișcă opt sau nouă milimetri,
produce 25 wați.
Electricitatea pe care o generăm e folosită la iluminat sau cabina DJ-ului.
Deci parte din sustenabilitate e despre a face mai mult,
nu despre a face mai puțin.
Dar și la o scară mai mare,
în Olanda, țara mea, trăim sub nivelul mării.
Datorită acestor frumuseți --
Afsluitdijk: 32 de kilometri, construit manual în 1932 --
trăim cu apa,
ne luptăm cu apa,
încercăm să găsim armonia,
dar uneori uităm.
Așa că, am făcut "Waterlicht,"
o combinație de LED-uri și lentile,
care arată cât de înalt ar fi nivelul apei --
schimbarea globală --
dacă ne oprim.
Dacă, astăzi, mergem toți acasă și spunem:
„Nu-mi pasă, o va face altcineva pentru noi"
sau vom aștepta guvernul sau pe altcineva.
Știți, nu vom face asta.
E greșit.
Și le-am pus în locuri publice peste tot în lume.
Au venit mii de oameni.
(Aplauze)
Mulțumesc.
Sunteți prea buni, sunteți prea buni. Nu-i bine pentru un proiectant.
Deci au venit mii de oameni,
și unii erau chiar speriați.
Și au plecat; au trăit inundațiile din 1953.
Alții au fost hipnotizați.
Putem face orașe plutitoare?
Putem genera electricitate din maree?
Cred că e atât de important să facem experiențe --
experiențe colective --
în care oamenii se simt conectați cu o viziune, cu un viitor
și declanșează ce e posibil.
În același timp,
știi, aceste tipuri de lucruri -- nu sunt ușoare, da?
E o luptă.
Și ce am experimentat în viața mea
e că mulți oameni spun că vor să inoveze,
și vor următorul și noul, viitorul.
Dar când prezinți o idee nouă,
apare tendința asta ciudată de a răspunde la fiecare idee nouă
începând cu două cuvinte.
Care sunt?
(Audiența ghicește)
Nu, nu e: „Cât costă?". E mai enervant.
(Râsete)
Care sunt, oameni buni?
Sau chiar sunteți binecuvântați? Asta-i foarte bine.
„Da, dar..." Foarte bine.
„Da, dar: e prea scump, prea ieftin, prea rapid, prea încet,
e prea frumos, prea urât, nu poate fi făcut, există deja."
Le-am auzit pe toate despre același proiect
în aceeași săptămână.
Și m-am enervat foarte, foarte tare.
Am încărunțit puțin, am început să port negru, ca un adevărat arhitect.
(Râsete)
Și într-o dimineață m-am trezit și am spus: „Daan, oprește-te.
Treaba asta te trage în jos.
Trebuie să faci ceva legat de asta.
Trebuie s-o folosești ca un ingredient, ca o componentă."
Și așa ne-am decis să construim,
să facem faimosul scaun „Da, dar...".
(Râsete)
Este un scaun real creat de Friso Kramer, un design olandez.
Dar i-am făcut un mic „update,"
un mic „hack," să-i zicem așa.
I-am pus chiar aici un mic element de recunoaștere a vocii.
Așa că, atunci când te așezi pe scaun,
și spui acele două oribile,
distrugătoare de creativitate, mici cuvinte enervante --
(Râsete)
primești un scurt --
(Râsete)
dar destul de intens
mic șoc în zona posterioară.
(Râsete)
(Aplauze)
Și --
(Aplauze)
și funcționează; da, funcționează.
Unii clienți ne-au părăsit, s-au supărat chiar tare.
Din fericire, cei buni au rămas.
Și, desigur, îl aplicăm și pe noi.
Dar, doamnelor și domnilor, haideți să nu ne temem.
Haideți să fim curioși, da?
Și, știți, plimbându-mă zilele acestea la TED
și auzindu-i pe ceilalți vorbitori
și simțind energia mulțimii,
mi-am amintit acest citat al autorului canadian, Marshall McLuhan,
care a spus odată ceva faimos:
„Pe nava spațială Pământ,
nu există pasageri.
Cu toții suntem echipaj."
Și cred că-i atât de frumos.
Este atât de frumos!
Nu suntem doar consumatori; facem lucruri:
luăm decizii,
facem noi invenții,
creăm vise noi.
Și cred
că dacă începem să implementăm acest tip de gândire chiar mai mult
în ziua de azi,
mai avem o întreagă lume nouă de explorat.
Bun, vă mulțumesc.
(Aplauze)
Mulțumesc.
(Aplauze)