Rada by som porozprávala o súdnom prípade Steva Titusa,
na ktorom som pracovala.
Titus pracoval ako manažér reštaurácie.
Mal 31 rokov, žil v Seattli, v štáte Washington,
a bol zasnúbený s Gretchen,
s láskou jeho života sa mali čoskoro brať.
Jedného večera si vyšli spolu von
na romantickú večeru do reštaurácie.
Na ceste domov
ich zastavila polícia.
Ako môžete vidieť Titusovo auto sa dosť podobalo
na auto, ktoré skorej v ten večer riadil muž,
ktorý znásilnil stopárku
a Titus sa naňho trochu podobal.
Takže polícia Titusa odfotila,
jeho fotku vložila do rady fotiek,
ktoré neskôr ukázali obeti
a ona ukázala na Titusovu fotku.
Povedala: "Ten je mu najpodobnejší."
Po polícii nasledovala obžaloba a súd
a na súde, kde bol Titus pre podozrenie zo znásilnenia,
obeť vystúpila
a povedala: "Som si absolútne istá, že to bol tento muž."
A Titusa odsúdili.
Prehlásil, že je nevinný,
jeho rodina kričala na porotcov,
jeho snúbenica vzlykajúc odpadla na zem a Titusa
odviedli do väzenia.
Čo by ste robili vy v tejto situácii?
Čo by ste urobili?
Titus úplne stratil vieru v súdny systém,
predsa však mal nápad.
Zavolal do miestnych novín,
vzbudil záujem v jednom novinárovi
a naozaj, tento novinár vypátral skutočného násilníka.
Muž, ktorý sa nakoniec k znásilneniu priznal
bol podozrivý z 50 znásilnení
v tejto oblasti
a keď sa o tom sudca dozvedel,
Titusa prepustil na slobodu.
A tu mal prípad skončiť.
Mal to byť koniec.
Titus mal na toto obdobie spomínať ako na príšerný rok,
rok obvinení a súdov, ale skončený.
Lenže, neskončilo sa to takto.
Titus zatrpkol.
Stratil prácu a nemohl sa do nej vrátiť.
Stratil snúbenicu.
Nemohol sa zmieriť so svojím neutíchajúcim hnevom.
Prišiel o všetky svoje úspory
a rozhodol sa zažalovať políciu a všetkých,
o ktorých si myslel,
že boli zodpovední za jeho utrpenie.
A vtedy som sa do prípadu zapojila ja
v snahe zistiť
ako sa obeť dostala od
"Ten je mu najpodobnejší"
k "Som si úplne istá, že to bol tento muž."
Titus bol pohltený svojim súdnym sporom.
Každú minútu svojich dní o ňom uvažoval
a iba niekoľko dní pred tým,
ako mal vystúpiť na súde,
sa ráno zobudil,
dvakrát tak ubolený
a umrel na infarkt kvôli stresu.
Mal vtedy 35 rokov.
Takže som ako psychológ-vedec
bola pozvaná pracovať na jeho prípade.
Študujem pamäť. Už po desaťročia.
A keď stretnem niekoho v lietadle -
to sa mi stalo na ceste do Škótska -
keď stretnem niekoho v lietadle
a spýtame sa: "Čo robíte. Kde pracujete?"
a ja poviem: "Študujem pamäť",
zvyknú povedať že majú problém s menami,
alebo že majú príbuzného, čo trpí Alzheimerom,
alebo podobným problémom s pamäťou,
ale ja im vravím,
že neštudujem zabúdanie.
Študujem opak:
keď si ľudia pamätajú, ale niečo, čo sa nestalo,
alebo si pamätajú veci inak,
než aké v skutočnosti boli.
Študujem falošné spomienky.
Nanešťastie, Steve Titus nie je jediným
odsúdeným na základe niekoho falošných spomienok.
V rámci jedného projektu v USA
sa zozbierali informácie
o 300 nevinných ľuďoch,
300 obžalovaných a odsúdených za to, čo nespáchali.
Za tieto zločini strávili vo väzení 10, 20, 30 rokov,
a teraz boli vďaka DNA testom
zbavení viny.
Pri analýze týchto prípadov
3/4 z nich
bolo spôsobených chybnými spomienkami očitých svedkov.
Ok, prečo?
Rovnako ako porotcovia, ktorí týchto nevinných odsúdili,
a porotcovia, čo odsúdili Titusa,
veľa ľudí verí, že pamäť
pracuje ako nahrávacie zariadenie.
Iba zaznamenáte informáciu,
ktorú môžte znovu vyvolať a prehrať si ju,
keď chcete odpoveď na otázku alebo identifikovať obraz.
Ale desaťročia práce v psychológii
ukázali, že to jednoducho nie je pravda.
Naše spomienky sú konštruktívne.
Sú rekonštruktívne.
Pamäť pracuje skôr ako stránka na Wikipédii:
môžete ju otvoriť, zmeniť ju,
a rovnako aj iní ľudia.
Prvý krát som začala konštruktívny proces študovať
v 70-tych rokoch.
Robila som experimenty, kde sme ľuďom ukazovali
simulované zločiny a nehody
a potom sme sa ich pýtali, čo si zapamätali.
V jednej štúdii, sme účastníkom ukázali simulovanú nehodu
a spýtali sme sa ich,
ako rýchlo išli autá, keď do seba narazili?
A spýtali sme ďalších ľudí,
ako rýchlo šli tieto autá, keď do seba nabúrali?
Ak sme sa najprv pýtali na "nabúranie"
svedkovia odhadovali vyššiu rýchlosť,
táto otázka dokonca spôsobila,
že účastníci zvykli odpovedať,
že videli pri nehode rozbité sklo,
aj keď žiadne rozbité sklá v scéne neboli.
V inej štúdii sme ľuďom prehrali nehodu,
kde auto prešlo križovatku so značkou STOP,
a keď sme sa spýtali tak, aby sa zdalo, že tam bolo Daj prednosť v jazde,
mnohí vypovedali, že si pamätajú značku Prednosť v jazde
a nie značku STOP.
Dobre, môžete si myslieť -
toto sú hrané udalosti,
nie sú zvlášť stresujúce.
Urobili by ľudia rovnakú chybu
v reálnom stresujúcom prípade?
V štúdii, ktorú sme publikovali pred pár mesiacmi,
sme dostali na túto otázku odpoveď.
Nezvyčajné na tejto štúdii bolo,
že sme pre ľudí pripravili veľmi stresujúci zážitok.
Subjektmi v tomto experimente
boli členovia armády USA
ktorí práve podstupovali trýznivý výcvik,
ktorý ich mal naučiť aké to bude,
ak sa raz stanú zajatcami vo vojne.
A v rámci tohto výcviku,
boli vojaci vypočúvaní veľmi agresívnym, nepriateľským
fyzicky hrubým spôsobom počas 30 minút
a neskôr sa mali pokúsiť identifikovať
osobu, ktorá viedla ich vypočúvanie.
V keď sme im podsunuli sugestívne informácie,
že išlo o inú osobu,
mnohí identifikovali vyšetrovateľa nesprávne
a často identifikovali osobu, ktorá sa ani vzdialene
nepodobala na skutočného vyšetrovateľa.
Takže tieto štúdie nám ukazujú,
že keď ľuďom podsuniete mylné informácie
o nejakej udalosti, ktorú prežili,
môžete tým skresliť, nakaziť či zmeniť ich spomienky.
Tam vonku, v reálnom svete
sú desinformácie prítomné všade.
Získame ich nielen vtedy,
keď sa nás niekto niečo pýta návodným spôsobom,
ale aj keď hovoríme s inými svedkami,
ktorí nám môžu vedome či nevedome podsunúť
nejakú chybnú informáciu,
alebo keď vidíme mediálny obraz udalosti, ktorej sme boli súčasťou.
To všetko poskytuje príležitosť
pre takéto nakazenie našej pamäte.
V deväťdesiatych rokoch sme začali pozorovať
ešte extrémnejší druh problému pamäti.
Istí pacienti prichádzali do terapie s problémom,
mohli mať depresiu, poruchu príjmu potravy,
a z terapie odchádzali
s iným problémom.
S extrémnymi spomienkami na hrôzostrašné brutálnosti,
niekedy v rámci satanských rituálov,
niekedy s naozaj bizarnými a neobyčajnými prvkami.
Jedna žena odchádzala z psychoterapie
s presvedčením, že pretrpela roky
ritualizovaného zneužívania, počas ktorého otehotnela
a dieťa jej bolo vyrezané z brucha.
Ale neexistovali žiadne jazvy
či iné fyzické dôkazy,
ktoré by mohli podporiť jej príbeh.
A keď som začala sledovať tieto prípady,
čudovala som sa,
odkiaľ sa tieto bizarné spomienky vzali?
Zistila som, že vo väčšine týchto prípadov
figurovala nejaká forma psychoterapie.
Pýtala som sa teda,
mohlo niečo z toho, čo sa deje v psychoterapii –
ako imaginatívne cvičenia,
alebo interpretácia snov,
niekedy hypnóza,
alebo v istých prípadoch vystavenie falošným informáciám –
mohli tieto techniky viesť u pacientov
k rozvinutiu veľmi bizarných
a nepravdepodobných spomienok?
Navrhla som teda experimenty
v snahe skúmať procesy, ktoré boli použité
v psychoterapii, aby som mohla študovať
vývoj týchto veľmi bohatých falošných spomienok.
V jednej z prvých štúdií,
sme použili sugesciu,
metódu inšpirovanú psychoterapiou, ktorú sme videli v týchto prípadoch.
Použili sme tento druh sugescie
pre vloženie falošných spomienok
na to, že ako 6 ročné dieťa
ste sa stratili v nákupnom centre.
Báli ste sa. Plakali ste.
A nakoniec vás zachránila nejaká staršia osoba
a vrátila vás opäť k vašej rodine.
Túto spomienku sa nám podarilo vložiť
do mysle asi u štvrtiny účastníkov.
Môžete si myslieť: "Ok,
ale to nie je nijak stresujúce."
Ale my a iní výskumníci sme vložili
bohaté falošné spomienky na veci, ktoré
boli ešte oveľa neobvyklejšie a stresujúcejšie.
Tak v štúdii prevedenej v Tenessee,
výskumníci vložili falošné spomienky na to,
ako ste sa ako dieťa skoro utopili
a museli byť zachránení plavčíkom.
A v jednej Kanadskej štúdii
vedci vložili ľuďom spomienky na to,
že ako deti zažili
niečo tak strašné ako
útok rozzúreného zvieraťa.
Uspeli v polovici prípadov.
V inej štúdii prevedenej v Taliansku,
vložili vedci ľuďom spomienky
že ako deti boli svedkami posadnutia diablom.
Chcem dodať, že to môže vyzerať
ako traumatizácia účastníkov týchto výskumov
v mene vedy,
ale naše štúdie prešli dôkladným hodnotením
výskumnej etickej komisie,
ktorá rozhodla,
že dočasné nepohodlie, ktoré niektorí
z účastníkov môžu zažiť počas experimentov,
je vyvážené dôležitosťou problematiky
pre pochopenie pamäťových procesov
a zneuživania pamäte, ktoré sa deje
vo svete.
No, na moje prekvapenie,
keď som túto prácu publikovala a začala otvorene vystupovať
proti tomuto konkrétnemu druhu psychoterapie,
spôsobila som si dosť vážne problémy:
nevraživosť hlavne od terapeutov
ktorí sa cítili napadnutí,
a od pacientov, ktorých ovplyvnili.
Niekedy som na prednáškach, na ktoré som bola pozvaná
mala so sebou ozbrojenú ochranku,
ľudia zháňali podporu na kampaň za moje prepustenie z práce.
No najhoršie asi bolo,
keď som označila jednu ženu,
ako nevinnú zo zneužívania,
ktoré tvrdila jej dospelá dcéra.
Obvinila svoju matku zo sexuálneho zneužívania,
na základe potlačených spomienok.
Dcéra dokonca dovolila, aby jej príbeh
bol sfilmovaný a zobrazovaný.
Bola som nedôverčivá voči tomu príbehu,
a tak som začala pátrať,
a nakoniec som aj našla informáciu, ktorá ma presvedčila,
že jej matka je nevinná.
Vydala som vyhlásenie o prípade
a o niečo neskôr ma dcéra tejto ženy
zatiahla do súdneho procesu.
Hoci som nikdy nespomenula jej meno,
zažalovala ma za urážku na cti a porušenie práva na súkromie.
Prešla som si skoro 5 ročným
vyrovnávaním sa s touto špinavou, nepríjmenou žalobou,
ale nakoniec, nakoniec, sa to skončilo a ja som sa
mohla vrátiť do práce.
V priebehu procesu som sa ale stala súčasťou
znepokojujúceho trendu v Amerike,
kedy sú vedci žalovaní
za to, že sa otvorene vyjadria ku kontorverzným verejným diskusiám.
Po návrate do práce, som si položila otázku:
ak vložím do vašej pamäte falošnú spomienku,
má táto nejaký dôsledok?
Ovplyvní to vaše budúce myšlienky
alebo budúce správanie?
V jednej štúdii sme vložili falošné spomienky
na to, že vám v detstve prišlo zle z
vajíčka, uhoriek, či jahodovej zmrzliny.
Zistili sme, že potom, čo sme spomienky vložili,
ľudia veľmi nechceli jesť tieto jedlá
na pikniku.
Falošné spomienky nemusia byť iba zlé alebo nepríjmené.
Ak sme vložili do pamäte príjemné spomienky
obsahujúce zdravé jedlá ako špargľu,
spôsobili sme, že ľudia chceli jesť viac špargle.
Tieto štúdie ukazujú, že môžte
vložiť falošné spomienky
a tie vytvárajú následky v správaní
dávno potom, čo boli vložené.
Ok, zároveň s možnosťou
vkladať spomienky a kontrolovať správanie
sa objavujú niektoré dôležité etické problémy ako,
kedy možno používať túto technológiu?
A mali by sme ju vôbec zakázať?
Terapeuti nemôžu vložiť falošné spomienky
do mysle svojich pacientov,
aj keby im to mohlo pomôcť,
ale nič nezastaví rodičov,
aby to vyskúšali na svojom tínedžerovi s nadváhou či obezitou.
A keď som to verejne odporúčila,
vyvolala som opäť pobúrenie.
"Pozrime sa na ňu. Obhajuje klamanie detí rodičmi."
Haló, Santa Claus. (smiech)
Myslím tým, že sa dá no to pozrieť inak.
Čo by ste si vybrali:
dieťa s obezitou, cukrovkou, kratšou dĺžkou života,
a všetkým okolo toho
alebo dieťa s 1 falošnou spomienkou navyše?
Ja viem, čo by som si vybrala pre svoje dieťa.
Ale možno ma moja práca odlíšila od väčšiny ľudí.
Väčšina si svoje spomienky cení,
vediac, že je to ich identita,
kto sú a odkiaľ pochádzajú.
A ja to uznávam. Cítim to tak isto.
Ale zo svojej práce viem,
koľko fikcie sa v nich už skrýva.
Ak som sa niečo pri tejto práci
za tie desaťročia naučila, je to toto:
Len preto, že vám niekto niečo povie,
a povie to presvedčivo,
len preto, že pridá množstvo detailov,
a že prejaví emócie, keď to hovorí,
tak to ešte neznamená, že sa to naozaj stalo.
Nedokážeme presne odlíšiť pravé spomienky od falošných.
Potrebujeme nezávislý doklad.
Tento objav ma urobil tolerantnejšou
voči každodenným chybám pamäte,
ktoré robia moji priatelia a rodina.
Tento objav mohlo zachrániť Steva Titusa,
muža, ktorý bol náhle zbavený celej svojej budúcnosti
falošnou spomienkou.
Ale zatiaľ urobíme dobre, ak
budeme mať na mysli,
že pamäť, rovnako ako sloboda,
je krehká vec.
Ďakujem vám. Ďakujem.
Ďakujem. (potlesk)
Ďakujem vám veľmi pekne. (potlesk)