[אזהרה: הרצאה זו כוללת תמונות קשות]
אני אוסף חפצים.
אני אוסף ברזלי צריבה ששימשו לסימון עבדים כרכוש.
אני אוסף שלשלאות למבוגרים,
ואמצעי כבילה למבוגרים
וגם לילדים.
אני אוסף גלויות של מעשי לינץ'.
נכון. הן מראות מעשי לינץ'.
הן גם מראות את ההמונים שבאו לאירועי הלינץ',
והגלויות האלה
גם שימשו להתכתבות.
אני אוסף ספרים שמצדדים בעבדות ומתארים שחורים כפושעים
[הכושי: סכנה לתרבות האמריקנית]
או כחיות ללא נשמה. [החיה הכושית בצלם אלוהים]
הבאתי לכם משהו.
זהו ברזל צריבה של אוניה.
הוא שימש כדי לסמן עבדים.
טוב, הם לא היו ממש עבדים כשהם סומנו, אלא אפריקנים.
אבל הם סומנו באות "אס"
כדי להקצות אותם לעבדות עם הבאתם לארה"ב ולאירופה.
עצם או תמונה נוספים ששבו את דמיוני בצעירותי
היה גלימת הקו-קלוקס-קלאן.
גדלתי בדרום קרוליינה, ומידי פעם ראיתי אסיפות של אנשי הקק"ק,
בעצם, יותר מ"מידי פעם",
וזכרון האירועים האלה מעולם לא עזב אותי.
לא עשיתי דבר עם המראות האלה אלא כעבור 25 שנה.
לפני כמה שנים התחלתי לחקור אודות הקלאן (קו-קלוקס-קלאן),
שלושת הגלים המובהקים של הקלאן,
ובמיוחד הגל השני.
הגל השני של הקלאן הקיף יותר מחמישה מיליון חברים פעילים,
שהיוו אז 5% מהאוכלוסיה,
כמו האוכלוסיה של העיר ניו-יורק אז.
העומס על מפעל הגלימות של הקלאן בשכונת באקהד שבג'ורג'יה היה כה גדול,
שהמפעל החל לעבוד 24 שעות ביממה כדי לעמוד בהזמנות.
הם החזיקו מלאי של 20,000 גלימות כדי לעמוד בביקוש.
כאספן פריטים וכאמן,
רציתי מאד בגלימת קלאן לאוסף שלי,
כי פריטים וחפצים מספרים סיפורים,
אבל לא הצלחתי למצוא אחת באיכות ממש טובה.
מה אמור לעשות אדם שחור באמריקה
כשאינו מוצא את גלימת הקלאן האיכותית שהוא מחפש?
(צחוק)
לא נותרה לי ברירה.
החלטתי להכין את גלימות הקלאן האיכותיות ביותר באמריקה.
אלה אינן גלימות קלאן מסורתיות שרואים בכל עצרת קק"ק.
השתמשתי בבד קנטה,
בבדי הסוואה,
בבדי ספנדקס, באריגים גסים, במשי, בסאטן ובמרקמים שונים.
אני מייצר אותן לקבוצות גיל שונות; לילדים וגם לפעוטות.
אפילו תפרתי גלימת תינוק.
אחרי שהכנתי גלימות כה רבות,
קלטתי שהמדיניות שהיתה נהוגה בקלאן
או שרצו להנהיג לפני מאה שנה,
נהוגה היום.
יש לנו הפרדה בבתי הספר, בשכונות, במקומות העבודה,
וההקפדה על יישום המדיניות לא נעשית בידי חובשי ברדסים.
עבודתי עוסקת בהשפעה ארוכת הטווח של העבדות.
איננו מתמודדים אך ורק עם שאריות הגזענות השיטתית:
היא עומדת בבסיס כל מה שאנו עושים.
חזרנו להפרדה מכוונת בשכונות, במקומות העבודה ובבתי הספר.
יש לנו מניעת הצבעה.
יש לנו ייצוג מעוות של מיעוטים בכלא.
יש לנו גזענות סביבתית. יש לנו אכזריות משטרתית.
הבאתי לכם כמה דברים.
ההיבט הסמוי של הגזענות הוא חלק מכוחה.
כשמפלים אותך,
אינך תמיד יכול להוכיח שמפלים אותך.
לגזענות יש הכוח להסתתר,
כשהיא מסתתרת, היא נשארת בטוחה,
כי היא משתלבת.
יצרתי את הגלימה הזאת כדי להמחיש את זה.
הבסיס לקפיטליזם באמריקה הוא העבדות.
בקפיטליזם, העבדים היו ההון.
האשף הגדול הראשון ב-1868, נייתן בדפורד פורסט,
היה חייל של הקונפדרציה וסוחר עבדים מיליונר.
העושר שנוצר משעבוד נייד או עבדים כרכוש, היה מטמטם.
שווי מכירות הכותנה בלבד ב-1860 היה 200 מיליון דולר.
זה שווה-ערך לחמישה מיליארד דולר בימינו.
אפשר לראות הרבה מהעושר הזה בעושר הישן.
אה, שכחתי את שאר הגידולים.
היו אינדיגו, אורז וטבק.
ב-2015 הכנתי גלימה לשבוע במשך כל השנה.
אחרי 75 גלימות היתה לי התגלות.
הבנתי שהעליונות הלבנה אמנם קיימת,
אבל הכוח הגדול ביותר של העליונות הלבנה איננו הקק"ק,
אלא הנורמליזציה של הגזענות השיטתית.
הבנתי דבר נוסף.
הגלימות כבר אינן שולטות בי.
אבל אם כולנו, כעם,
נתבונן בחפצים האלה -
ברזלי צריבה, שלשלאות, גלימות -
ונפנים שהם חלק מההיסטוריה שלנו,
נוכל להגיע לכך שהם כבר לא ישלטו בחיינו.
אם נביט בגזענות המערכתית ונכיר בכך
שהיא שזורה בעצם מרקם חיינו כאומה,
נוכל לעשות משהו בקשר להפרדה המכוונת
בבתי הספר, בשכונות ובמקומות העבודה שלנו.
ואז, ורק אז, נוכל באמת להתמודד
ולהתעמת עם מורשת העבדות,
ולפרק את מורשת העבדות המכוערת הזאת.
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)