[Aquesta xerrada conté imatges que poden ferir la sensibilitat de l'espectador]
Col·lecciono objectes.
Col·lecciono ferros de marcar que s'usaven per identificar esclaus com a propietat.
Col·lecciono grillons per a adults
i estris per subjugar adults
i també nens.
Col·lecciono postals de linxaments.
Sí, mostren linxaments.
També mostren la gran quantitat d'espectadors que hi assistien.
I són postals
que també s'utilitzaven com a correspondència.
Col·lecciono llibres que defensen l'esclavitud
i descriuen els negres com a criminals
o com a animals sense ànima.
Els he portat algunes coses.
Això és un ferro de marcar trobat en un vaixell.
S'utilitzava per marcar els esclaus.
Bé, no eren esclaus encara quan els marcaven.
Eren a l'Àfrica.
Però se'ls marcava amb una "S"
per indicar que serien esclaus
una vegada arribessin als EUA
o a Europa.
Un altre dels objectes que em va capturar la imaginació de jove
va ser la túnica del Klan.
Vivint a Carolina del Sud, estava acostumat a veure
actes del Ku Klux Klan de tant en tant.
De fet, més que de tant en tant.
I el record d'aquests actes mai se'm va esborrar de la memòria.
I no vaig fer res amb aquestes imatges fins al cap de 25 anys.
Fa uns anys, vaig començar a investigar sobre el Klan,
sobres les seves tres encarnacions
i, en particular, la segona.
La segona encarnació del Klan va tenir més de 5 milions de membres actius,
que representava el 5% de la població en aquell temps,
o la població total de Nova York d'aquell moment.
La fàbrica de túniques del Klan situada a Buckhead, Georgia, tenia tanta demanda
que funcionava 24 hores per poder atendre tots els encàrrecs.
Sempre tenien 20 000 túniques preparades per poder satisfer la demanda.
Com a col·leccionista d'objectes i com a artista
realment volia una túnica del Klan per a la col·lecció
perquè els objectes expliquen històries,
però no en podia aconseguir cap que realment fos de bona qualitat.
Què pot fer un negre als EUA
quan no aconsegueix una túnica de qualitat del Klan?
(Rialles)
No tenia cap altra opció.
Vaig decidir que fabricaria les millors túniques del Klan als EUA.
No són les tradicionals túniques que es veuen als actes del KKK.
Vaig utilitzar teixit Kente,
tela de camuflatge,
elastà, xarpellera, seda, setí i estampats diferents.
Les fabrico per a gent de diverses edats,
per a joves i per a nens petits.
Fins i tot en vaig fer una per a un nadó.
Després de fabricar tantes túniques, em vaig adonar
que les polítiques que el Klan promovia
o que volien implementar fa cent anys
existeixen avui en dia.
Tenim escoles, barris i llocs de feina segregats racialment,
però els que porten caputxes no són els que conserven aquestes polítiques.
La meva feina tracta l'impacte de l'esclavitud a llarg termini.
No només ens ocupem de les restes d'un racisme sistemàtic.
És la base de tot el que fem.
Una altra vegada, hem segregat intencionadament barris,
llocs de feina i escoles.
Suprimim els votants.
Hi ha una representació desproporcionada de minories a les presons.
Tenim racisme ambiental. Brutalitat policial.
Els he portat unes quantes coses.
L'aspecte amagat del racisme
és part del seu poder.
Quan se't discrimina,
no sempre pots demostrar-ho.
El racisme té el poder d'amagar-se,
i quan s'amaga, es troba fora de perill
perquè es camufla.
Vaig fer aquesta túnica per il·lustrar-ho.
La base del capitalisme als EUA és l'esclavitud.
Els esclaus van ser el capital del capitalisme.
El primer líder oficial del KKK el 1868, Nathan Bedford Forrest,
era un soldat de la Confederació i un traficant d'esclaus milionari.
La riquesa com a producte de l'esclavitud,
de tractar l'esclau com a propietat, era increïble.
Tan sols la venda de cotó el 1860 equivalia a 200 milions de dòlars.
Avui en dia, això equivaldria a 5 000 milions de dòlars.
Molta d'aquesta riquesa es veu actualment en la riquesa heretada.
Ah, i oblidava també els altres productes.
Tenim indi, arròs i tabac.
El 2015 vaig fabricar una túnica a la setmana durant tot l'any.
Després de fer 75 túniques, vaig tenir una revelació.
Em vaig adonar que la supremacia blanca existeix,
però el KKK no n'és el màxim promotor,
sinó la normalització del racisme sistemàtic.
També em vaig adonar d'una altra cosa.
Les túniques ja no tenien el poder d'afectar-me.
Però si nosaltres, com a societat,
analitzem aquests objectes,
ferros de marcar, grillons, túniques,
i acceptem que són part de la nostra història,
llavors aconseguirem evitar que el seu poder ens afecti.
Si analitzem el racisme sistemàtic
i reconeixem que està ben arrelat a la nostra identitat com a país,
llavors podrem fer alguna cosa amb la segregació racial intencionada
a les nostres escoles, barris i llocs de feina.
Només llavors podrem tractar
i afrontar realment el llegat de l'esclavitud
i desmantellar aquest horrible llegat.
Moltes gràcies.
(Aplaudiments)