Згадую, як подумала про себе:
"Це ж повністю змінить те, як ми спілкуємося".
[Дрібничка]
[Велика ідея]
[Маргарет Ґулд Стюарт про гіперпосилання]
Гіперпосилання — це елемент інтерфейсу,
тобто,
під час користування програмами на телефоні або комп'ютері
за інтерфейсом приховано багато коду,
що задає машині інструкції про те, як керувати програмами.
Інтерфейс же створений для взаємодії з користувачем:
при натисканні на це, відбувається ось це.
Перші інтерфейси були доволі прості
і не особливо привабливі.
Перед сучасними дизайнерами відкривається багатий вибір.
Гіперпосилання пишеться у так званій мові розмітки даних — HTML.
Воно становить невеличкий ланцюжок коду.
А потім ви вписуєте адресу, за якою треба перейти користувачу.
Насправді, опанувати цей процес надзвичайно просто.
Таким чином, усі ці посилання на інформацію деінде в Інтернеті
— це простір гіперпосилань.
Під час мого навчання у школі
— тоді людство ще не мало широкого доступу до Інтернету —
коли я збиралась писати проект,
я мусила йти до бібліотеки,
і добре, якщо вони мали те, що я шукаю.
Іноді необхідно було робити запит на книгу,
на що могли піти тижні.
Зараз таке і розумом не збагнути,
тому що, як із будь-яким великим відкриттям,
спливає небагато часу після того, як ми отримали до нього доступ,
— і от, ми вже сприймаємо це як належне.
У 1945 році
жив собі чоловік на ім'я Веннівер Буш.
Він працював на американський уряд
і з-поміж інших висунув ідею про те,
що "люди створюють так багато інформації,
що ми не можемо вести підрахунок усіх прочитаних нами книг
або кількості зв'язків між важливими ідеями".
І у нього з'явилась ідея про "мемекс",
систему для створення персональної бібліотеки,
зібраної з книжок та статей, до яких має доступ користувач.
Ця ідея поєднання джерел заволоділа уявою людей.
Пізніше, у 1960-их,
Тед Нельсон запустив "Проект Xanadu",
сказавши:
"А якби ця система не була обмежена лише тим, до чого маю доступ я?
Якби вона могла поєднувати ідеї між великою кількістю робіт?"
У 1982 році дослідники з Мерілендського університету
винайшли систему, яку назвали HyperTIES.
У ній вперше сам текст виступав маркером посилання.
Вони вирішили зіграти на контрасті
між посиланням синього кольору та сірим фоном,
завдяки чому користувачу буде легко помітити його.
Компанія Apple винайшла програму HyperCard у 1987 році.
Перед вами були три стопки карт,
між якими можна було створювати посилання.
HyperCard дав можливість користувачу перестрибувати через сторінки в історії.
Такий новий концепт нелінійної розповіді
став дуже популярним після появи гіперпосилань,
адже у людей з'явилась можливість самим впливати на хід подій.
Ці та інші ідеї та винаходи
надихнули Тіма Бернерса-Лі під час створення Всесвітньої павутини.
Гіперпосилання дуже нагадує кубик LEGO,
найпростіший будівельний блок, що є основою для складної мережі зв'язків,
яка охоплює весь світ.
Завдяки своїй первинній будові
гіперпосилання призначалися не лише для використання багатьма людьми,
а й для створення ними.
На мою думку, це один з найдемократичніших дизайнів,
що коли-небудь створювали.