Atceros, kā pie sevis nodomāju:
"Šis pilnībā mainīs to, kā mēs sazināmies."
[Maza lieta.]
[Liela ideja.]
[Mārgareta Gulda Stjuarte par hipersaiti]
Hipersaite ir saskarnes elements,
un ar to es domāju,
ka, lietojot telefona vai datora programmatūru,
aiz saskarnes ir ļoti daudz koda,
kas instruē datoru, kā ar to rīkoties,
taču šī saskarne ir tas, ar ko cilvēki mijiedarbojas.
Ja nospiežam uz šo, kaut kas notiek.
Sākotnēji tās bija visai vienkāršas
un ne visai pievilcīgas.
Mūsdienās dizaineriem ir ārkārtīgi daudz iespēju.
Hipersaite izmanto iezīmēšanas valodu, sauktu par HTML.
Tur ir koda rindiņa,
un tad tajā ievieto adresi, uz kurieni cilvēku vēlas nosūtīt.
Iemācīties to veidot patiesībā ir pavisam viegli.
Un tā visdažādākā veida atsauces uz informāciju kaut kur internetā
ir hipersaites domēns.
Manos skolas laikos –
tas bija, vēl pirms internets kļuva plaši pieejams –
lai sagatavotu pētījumu,
man bija kājām jāiet uz bibliotēku.
Ja vajadzīgā grāmata tur bija, lieliski.
Reizēm tā bija jāpasūta no citas nodaļas,
tā ka šis process varēja prasīt nedēļas.
Tagad ir jocīgi par to domāt,
jo, kā mēdz notikt ar izcilām inovācijām,
drīz vien pēc to apgūšanas
mēs sākam tās uztvert par pašsaprotamām.
1945. gadā
bija kāds puisis, vārdā Vanīvars Bušs.
Viņš strādāja ASV valdības labā,
un viena no viņa paustajām domām bija:
"Paskat, cilvēki rada tik daudz informācijas,
un mēs nespējam paturēt prātā visas izlasītās grāmatas
un saiknes starp svarīgām idejām."
Un viņam bija ideja par memeksu –
personīgo bibliotēku,
kurā būtu visas grāmatas un raksti, kas jums pieejami.
Un šī ideja par avotu sasaisti rosināja cilvēku iztēli.
Vēlāk, 1960. gados,
Teds Nelsons palaida Xanadu projektu
un teica:
"Kā būtu, ja tas ietvertu ne tikai man vajadzīgo?
Ja nu es spētu savienot idejas plašākā darbu lokā?"
1982. gadā
Merilendas Universitātes pētnieki izveidoja HyperTIES sistēmu.
Viņi bija pirmie, kas saišu iezīmēšanai izmantoja pašu tekstu.
Viņi izdomāja, ka zilā saite uz pelēcīgā fona
būs ļoti labs risinājums kontrasta ziņā
un cilvēki to ieraudzīs.
Apple izgudroja HyperCard 1987. gadā.
Tās bija tādas kā kāršu kavas,
un starp kartiņām varēja izveidot saites.
HyperCard patiesībā radīja iespēju pārlēkt stāstā no vienas vietas uz otru.
Šādas idejas par nelineāriem stāstiem
piedzīvoja uzplaukumu, kad parādījās hipersaite,
jo tā bija iespēja piedalīties stāstījuma veidošanā.
Šīs idejas un izgudrojumi bija starp tām,
kas iedvesmoja Timu Bērnersu-Lī, vispasaules tīmekļa izgudrotāju.
Hipersaite šķiet gandrīz kā LEGO klucītis,
pats pamata klucītis ļoti sarežģītam savienojumu tīklam,
kas pastāv visapkārt pasaulei.
Pateicoties vienkāršajam hipersaites veidošanas principam,
bija paredzams, ka daudzi ne vien tās lietos,
bet daudzi arī tās radīs.
Man hipersaite ir viens no visdemokrātiskākajiem dizainiem,
kāds jelkad radīts.