Estic content de ser avui amb vosaltres
en el que passarà a la història
com la manifestació per la llibertat més gran
de la història de la nostra nació.
Fa cent anys,
un gran americà, a l'ombra simbòlica del qual ens trobem
va signar la Proclamació d'Emancipació.
Aquest decret transcendental es va convertir en un gran far d'esperança
per a milions d'esclaus negres maltractats per les flames de la injustícia.
Va arribar com una albada de joia que
posava fi a la llarga nit de captivitat.
Però cent anys més tard, el negre encara no és lliure.
Cent anys més tard, la vida del negre encara està impedida
per les manilles de la segregació i les cadenes de la discriminació.
Cent anys més tard, el negre viu en una illa solitària de pobresa
enmig d'un vast oceà de prosperitat material.
Cent anys més tard, el negre encara llangueix
pels racons de la societat nord-americana
i és un exiliat a la seva pròpia terra.
Així doncs avui hem vingut aquí per mostrar una condició vergonyosa.
En cert sentit hem vingut a la capital de la nostra nació per cobrar un xec.
Quan els arquitectes de la nostra república
van escriure les magnífiques paraules de la
Constitució i la Declaració d'Independència
signaven un pagaré que cada americà havia d'heretar.
Aquesta nota era una promesa que a tots els homes,
sí, als negres igual que als blancs
se'ls garantirien els drets inalienables
a la vida, la llibertat, i la recerca de la felicitat.
Avui és clar que Amèrica no ha complert amb aquest pagaré
pel que fa als seus ciutadans de color.
En comptes d'honorar aquesta obligació sagrada,
Amèrica ha donat als negres un xec fraudulent
que ha tornat marcat "sense fons".
Però ens neguem a creure que el banc de la justícia estigui sense recursos.
Ens neguem a creure que no hi ha fons
en les grans arques d'oportunitat d'aquesta nació.
Així doncs hem vingut a cobrar aquest xec
un xec pel qual ens han de pagar la riquesa
de la llibertat i la seguretat de la justícia.
També hem vingut a aquest lloc sagrat
per recordar a Amèrica la urgència del moment.
Ara no és moment per relaxar-se
ni per prendre el tranquil·litzant del gradualisme.
Ara és el moment de fer reals les promeses de la democràcia.
Ara és el moment d'alçar-se de la vall fosca i desolada de la segregació
fins al camí assolellat de la justícia racial.
Ara és el moment
d'aixecar la nostra nació des de les arenes movedisses de la injustícia racial
fins a la sòlida roca de la fraternitat.
Ara és el moment de fer la justícia una realitat per a tots els fills de Déu.
Seria fatal per a la nació passar per alt la urgència del moment.
Aquest estiu xafogós del legítim descontentament del negre
no desapareixerà fins que hi hagi una tardor vivificant de llibertat i igualtat.
El 1963 no és cap final, sinó un començament.
Aquells que esperen que els negres s'esbravin
i que ara ja estaran contents
tindran un mal despertar si la nació
torna a fer com si no hagués passat res.
No hi haurà descans ni tranquil·litat a Amèrica
fins que s'atorguin als negres els seus drets de ciutadania.
Les turbulències de la revolta continuaran sacsejant els fonaments
de la nostra nació fins que despunti el brillant dia de la justícia.
Però hi ha una cosa que haig de dir a la meva gent
dreta al càlid llindar que porta al palau de la justícia.
En el procés d'aconseguir el nostre lloc legítim
no en hem de fer culpables d'actes injustos.
No busquem satisfer la nostra set de llibertat
bevent la copa de l'amargor i l'odi.
Hem de conduir sempre la nostra lluita en
l'elevat pla de la dignitat i la disciplina.
No hem de permetre que la nostra protesta creativa
degeneri en violència física.
Una vegada i una altra hem d'assumir la grandesa
de respondre a la força física amb força espiritual.
La meravellosa nova militància que ha envaït la comunitat negra
no ens ha de portar a desconfiar de tots els blancs,
perquè molts dels nostres germans blancs, tal com mostra avui la seva presència aquí
s'han adonat que el seu destí està lligat al nostre destí.
S’han adonat que la seva llibertat és
inseparable de la nostra llibertat.
No podem caminar sols.
I mentre caminem, hem d'adoptar el compromís d'anar sempre endavant.
No podem recular.
N'hi ha que demanen als partidaris dels drets civils:
"Quan estareu satisfets?"
No podem estar satisfets mentre els negres siguin
víctima dels indescriptibles horrors de la brutalitat policial.
No podem estar mai satisfets mentre els nostres cossos, cansats del viatge,
no puguin trobar repòs als motels de les carreteres i als hotels de les ciutats.
No podem estar satisfets mentre la mobilitat bàsica dels negres
sigui d’un gueto petit a un de més gran.
No podem estar satisfets mentre
els nostres fills siguin desposseïts de la seva identitat
i se’ls robi la dignitat amb rètols que diguin:
“Només per a blancs”.
No podem estar mai satisfets mentre un negre de Mississipí no pugui votar
i un negre de Nova York cregui que no té cap motiu per votar.
No, no, no estem satisfets, i no estarem satisfets
fins que la justícia corri com l'aigua i la veritat com un riu embravit.
No oblido
que alguns de vosaltres heu vingut de
llocs on patiu grans patiments i tribulacions.
Alguns de vosaltres fa poc que heu sortit d'una petita cel·la.
Alguns de vosaltres veniu de zones on la vostra
recerca de llibertat us ha fet passar per tempestes de persecució
i ventades de brutalitat policial.
Heu estat els veterans del sofriment creatiu.
Continueu treballant amb la fe que el sofriment immerescut redimeix.
Torneu a Mississipí, torneu a Alabama, torneu a Carolina del Sud,
torneu a Geòrgia, torneu a Louisiana, torneu
a les barriades i guetos de les nostres ciutats del Nord,
sabent que d’alguna manera aquesta situació pot canviar i canviarà.
No us rabegeu en la vall de la desesperació.
Jo us dic avui, amics,
que malgrat les dificultats d’avui i demà,
jo encara tinc un somni.
És un somni profundament arrelat en el somni americà.
Tinc un somni que un dia
aquesta nació estarà a l'alçada de l'autèntic significat del seu credo:
"Considerem òbvies aquestes veritats: que tots els homes són creats iguals".
Tinc un somni que un dia als turons vermells de Geòrgia
els fills dels antics esclaus i els fills dels antics esclavistes
podran seure junts en una taula de germanor.
Tinc un somni que un dia fins i tot l'estat de Mississipí,
un estat sufocant amb la calor de la injustícia
i l'opressió
es transformarà en un oasi de llibertat i justícia
Tinc un somni que els meus quatre fills viuran un dia en una nació
on no seran jutjats pel color de la pell
sinó per la seva persona.
Avui tinc un somni.
Tinc un somni que un allà a Alabama
amb els seus racistes empedreïts, amb aquell governador
a qui cau la bava quan parla d'interposició i anul·lació
Un dia a Alabama els nens i nenes negres podran donar la mà
a nens i nenes blancs com germanes i germans. Avui tinc un somni.
Tinc un somni que un dia cada vall serà elevada
cada turó i muntanya seran rebaixats, els llocs aspres s'aplanaran
i els llocs torts s'adreçaran
i la glòria del Senyor serà revelada,
i que tota la carn ho veurà junta.
Aquesta és la nostra esperança. Aquesta és la fe amb què retorno al Sud.
Amb aquesta fe serem capaços d'arrencar de la muntanya de la desesperació
una pedra d'esperança.
Amb aquesta fe
serem capaços de transformar les notes discordants de la nostra nació
en una bella simfonia de germanor.
Amb aquesta fe serem capaços de treballar junts, de pregar junts, de lluitar junts,
d'anar a la presó junts, de defensar la llibertat junts,
sabent que algun dia serem lliures.
Aquest serà el dia
en què tots els fills de Déu podran cantar amb un nou significat:
"Pàtria meva, és de tu, dolça terra de la llibertat, que canto
Terra on van morir els meus pares, terra de l'orgull del pelegrí
des de cada muntanya, que ressoni la llibertat".
I si Amèrica ha de ser una gran nació això ha d'esdevenir cert.
Així doncs que ressoni la llibertat des dels vastos cims de Nova Hampshire.
Que ressoni la llibertat des de les enormes muntanyes de Nova York.
Que ressoni la llibertat des dels alterosos Alleghenies de Pennsylvania!
Que ressoni la llibertat des de les nevades Rocalloses de Colorado!
Que ressoni la llibertat des dels cims arrodonits de Califòrnia!
Però no tan sols això;
que ressoni la llibertat des de la Muntanya de Pedra de Geòrgia!
Que ressoni la llibertat des de la Muntanya Lookout de Tennessee!
Que ressoni la llibertat des de cada turó i cada pujol de Mississipí.
Des de totes les muntanyes, que ressoni la llibertat.
Quan passi això, quan la deixem ressonar
des de cada poble i cada llogaret,
des de cada estat i cada ciutat,
serem capaços d'apropar el dia en què tots els fills de Déu,
negres i blancs, jueus i gentils,
protestants i catòlics, podran ajuntar les mans
i cantar el vell espiritual negre:
"Per fi lliures! Per fi lliures! Gràcies a Déu totpoderós, per fi som lliures!"