רבים מכם באולם ודאי קראו
בעיתונים בימים האחרונים על מה שקורה בסוריה.
ואולי אתם מזועזעים כמו כולם
מן התמונות של הרג המוני בכל הצדדים,
של נטילת חייהם של ילדים ונשים חפים מפשע,
אנשים חסרי-הגנה לחלוטין.
וודאי שאלתם את עצמכם:
"מדוע לא נעשה דבר כדי לעצור זאת?"
ברצוני לדבר מעט על מערכת החוקים הבינלאומיים
כדי שנוכל להתחיל לענות על שאלה זו,
ואני רוצה לעשות זאת ע"י התייחסות למקרה משפטי מסוים,
שאגיע אליו בסיום, ושהתרחש בבתי הפרלמנט.
פסק הדין שניתן בנובמבר 1998
בתיק שרבים מכם ודאי מכירים
וקשור בסנטור אוגוסטו פינושה; רגע מכריע שנוגע מאד
לנושאים מהסוג שאנו עוסקים בהם
כשאנו מעלים את השאלה:
"מדוע אין מונעים מהנשיא אסד להמשיך ולרצוח?"
אני עובד כעו"ד בינלאומי. ודאי שמעתם
על החוק הבינלאומי. ייתכן שאינכם יודעים
הרבה מאד על מהותו של החוק הבינלאומי.
באופן מסורתי הוא מתואר בתור החוקים שמקיפים
את היחסים בין מדינות.
אני מתעורר בבוקר, מפעיל את המחשב,
קורא דוא"ל על תיקים וסוגיות שבהם אני מעורב:
הגנת זכויות האזרח ביוגוסלביה-לשעבר, האירועים בווקובר;
זכות השיבה של תושבי צ'אגוס לאי שלהם,
חלק מבעיות ביטול הקולוניאליזם שבהן מעורבת הממלכה המאוחדת
ועוד המון מקרים נוספים.
ובאופן קלאסי, העולם בו אני מתעסק
הוא העולם שבין המדינות,
עולם שמקיף את היחסים
שבין 200 המדינות, בערך, שיש בעולם.
אילו הייתם מתרחקים מכוכב הלכת הזה, קופצים אל הירח,
ורואים איך אנו מארגנים את עצמנו,
הייתם חושבים שזה מוזר למדי.
חילקנו את עצמנו לכ-200 מדינות
והרעיון הבסיסי של החוק הבינלאומי אומר,
שבתוך כל אחת מ-200 המדינות --
ופעם זה היה 40 או 50, במאות ה-18 וה-19 --
הממשלות חופשיות לנהוג ככל העולה על רוחן
עם אזרחיהן.
הן יכולות לענות אותם, להרוג אותם,
להעלים אותם,
לאמץ חוקים שקובעים, למשל:
"יש להרוג כל אשה מעל גיל 60,"
"יש להרוג כל גבר מתחת לגיל 15."
הכללים הקלאסיים של החוק הבינלאומי
נשענים על רעיון הריבונות, של כוחה המוחלט של המדינה.
זה השתנה באופן דרמטי במאה ה-20,
והרעיון שבלב אותו שינוי,
הרעיון שמקנה לפרט תפקיד ומקום,
הוא זה שמאחורי התשובה לשאלה, אותה הצגתי בהתחלה,
והוא ששולט בתשובה לאותה שאלה,
ועליו ברצוני שתחשבו.
מה קרה? זכורות לנו הזוועות בבריה"מ של סטלין;
זכורות לנו הזוועות שהתרחשו בגרמניה
ובעוד הרבה ארצות כבושות בשנות ה-30 וה-40,
והטיעון של ממשלי אותן ארצות
היה בזמנו:
"אולי יש לנו חוקים פנימיים שמציבים גבול למה שבכוחנו לעשות,
"אך אין שום חוק בינלאומי שימנע את ההרג."
לפרט אין שום זכויות.
קבוצה קטנטנה של אנשים, באמצע המאה ה-20,
החלו לפתח את הרעיון האומר שבעצם לפרט יש זכויות.
ולזכויות הפרט יש תוקף כנגד המדינה.
לראשונה אי-פעם, הרעיון החדש הזה,
שאדם יכול לקום ולומר:
"אדוני הנשיא, אינך רשאי לעשות זאת.
"אתה כפוף למגבלות,
"לא מגבלות מסדר-הגודל של חוקיך הפנימיים,
"אלא מגבלות מסדר-הגודל של החוק הבינלאומי."
וזה מה שהגיע לשיאו ביצירת מנגנונים
שרבים מכם מכירים היטב:
ההצהרה האוניברסלית בדבר זכויות האדם,
האמנה האירופית בדבר זכויות האדם
וכלים נוספים שהופיעו בסוף שנות ה-90,
כמו -- גם כן ב-1998, שנת משפטו של פינושה,
מעמדו של בית הדין הפלילי הבינלאומי.
למעשה, באותה שנה זה היה חיוני מסיבה נוספת:
באותה השנה - 1998 - לראשונה אי-פעם,
לראשונה בדברי ימי האנושות, ראש-מדינה מכהן
הואשם בבית דין בינלאומי;
סלובודן מילושביץ. זה מעולם לא קרה עד אז.
זהו שינוי מהותי. שינוי שמושתת
על אותו רעיון פשוט ביותר, האומר שלפרט יש זכויות מול המדינה.
זו היתה התפתחות שהושגה במאבק קשה
ושהיום, אני נאלץ לומר, נתונה להתקפות ולאיום.
מדוע? ובכן, רבים מכם ודאי זוכרים
את אירועי ה-11 לספטמבר,
ולנוכח אירועי ה-11 לספטמבר, מספר ממשלות,
שהובילו בעבר את הרעיון
לפיו לכל אדם יש זכויות,
רעיון שהשתקף לראשונה במסמך מעורפל מאד בשם
"האמנה האטלנטית", שב-1941 אימצו
צ'רצ'יל ורוזוולט, הרעיון ש"לכל אדם יש זכויות,
"יהיה מי שיהיה, בכל מקום
"ובכל הנסיבות שימצא עצמו",
נתון כעת לאיום מצד אלו שקידמו את אותו רעיון ממש.
מדוע הוא נתון לאיום? ובכן, רבים מכם מכירים
את הסיפורים אודות הכאת אנשים
שהם לכאורה טרוריסטים וכליאתם ללא משפט
עד סוף ימיהם -- כתבתי על זה ספר,
על אדם בשם מוחמד אל-קחטאני
שנעצר ב-2002 ועדיין מוחזק בגואנטנמו וטרם הואשם,
אין לו תאריך שחרור וכנראה יוחזק במאסר עד סוף חייו
בגלל מה שמכונה "המלחמה בטרור".
אתם מכירים את רעיון המל"טים,
הרעיון האומר שפתאום, בגלל שאנו "במלחמה",
אנו רשאים,
כאומה, או כאמריקאים, להגדיר בני-אדם
כמהווים איום על החברה שלנו ופשוט לחסל אותם.
יש מי שיכנה זאת: "הריגה ללא הצדקה משפטית."
זה נעשה באפגניסטן וגם מעבר לתחומי אזורי הקרבות,
עד למקומות כמו פקיסטן ותימן.
אז אם אתם הולכים לחסל אנשים,
בגלל שהם לכאורה אנשי אל-קעידה, בפקיסטן,
למה לא באדג'וור? היכן עובר הגבול
כשמתחילים להחליט שפשוט מחסלים את האנשים האלה
וזונחים את החוקים שהתקבלו
באותה תקופה ראויה לציון בעשור שאחרי
מלחמת העולם השניה?
אם כן, אנו ניצבים בפני אתגר יסודי
בשאלה אם הזכויות האלה חשובות לנו,
הרעיון האומר שהפרט הוא כעת שחקן על הבמה הבינלאומית
ויש לו זכויות בעלות תוקף לא רק מול הזולת,
אלא גם מול המדינה, ולא רק בבתי-דין לאומיים
אלא גם בבתי-דין בינלאומיים ובמצבים בינלאומיים.
זה היה נצחון שהושג בשנות ה-40 בעמל רב,
נצחון ייחודי, כי במשך אלפי שנים לא היו זכויות כאלה,
ולמרות זאת יש כיום אנשים, גם בארץ הזאת,
ובבית הנבחרים הזה, שטוענים שהגיעה העת
שהממלכה המאוחדת תפרוש מן האמנה האירופית לזכויות האדם.
ומדוע? כי לא מוצאים חן בעיניהם פסקי-דין שמתקבלים
לגבי זכויות הצבעה של אסירים,
או שמותר שלמהגרים מסוימים
תהיינה זכויות מסוימות, אך זאת מהותן של זכויות האדם.
זאת מהותה של המערכת שהוקמה:
כדי שאיש לא ייבלע באיזה חור שחור.
לכל אדם יש זכויות מינימליות בכל עת ובכל הנסיבות.
ובלב הרעיון הזה עומדת התפישה
שלכל אדם זכויות בלתי-ניתנות לחלוקה שאפשר תמיד להפעיל.
הזכרתי את הבניין הזה, הפרלמנט. מדוע יש לו משמעות?
ב-24 לנובמבר, 1998, הייתי מעורב
בקבלת פסק-דין במקרה שהייתי מעורב בו--
משפטו של פינושה. ובמובן מסוים, התיק הזה
גילם את הרגע שבו רעיון זכויות הפרט נעשה ממשי מאד.
מה היתה הסוגיה? חלקכם ודאי זוכר מה קרה.
הסנטור פינושה הגיע לממלכה המאוחדת לצורך טיפול רפואי.
הוא שתה תה עם כמה ידידים רבי-עוצמה,
אך יום אחד, לפתע-פתאום, נשמעה נקישה על הדלת,
והוא נעצר. יוחסו לו פשעים בינלאומיים
שבוצעו בצ'ילה, רחוק מאד מכאן,
ואפילו לא כנגד אזרחים בריטיים.
הרעיון התבסס על משהו בשם "ערכאות אוניברסליות",
דהיינו, יש פשעים כגון עינויים, העלמת בני-אדם,
הרג בהיקף נרחב,
פשעים נגד האנושות שהם כה איומים,
עד כי כל ארץ רשאית להביא לערכאות פשעים אלה.
ותובע ספרדי אחד החליט להאשים
את הסנטור פינושה בפשעים אלה,
ואז הוא ביקר באנגליה,
והוצאו נגדו צו-מעצר ובקשת הסגרה לספרד.
הסנטור פינושה נהג בדיוק כצפוי,
ואמר: "אינכם יכולים לעצור אותי. אני המדינה."
זו השקפה מן המאה ה-19 לגבי החוק הבינלאומי.
[צרפתית]: 'אני המדינה'; "יש לי כוח מוחלט,
"ואתם, בית הדין הבריטי, השופטים הבכירים בבית הלורדים,
"אינכם רשאים לבטל את חסינותי."
המקרה נידון במשך ימים רבים,
ואחרי שבועיים העברנו אותו
אל לשכת בית הלורדים, והיום כל המנהג המסורתי כבר השתנה,
הגענו אל בית המשפט העליון,
חמישה שופטים בכירים נעמדו לפי התור כדי לחרוץ את דינם.
זה היה הרגע הכי מכריע
והכי קובע בחיי המקצועיים:
רגע שבו המערכת הישנה של החוק הבינלאומי הושלכה הצידה.
מעולם לפני-כן לא קרה שראש-מדינה לשעבר
ייחשב לפני בית-דין, כאן או בכל ארץ אחרת
מחוץ לארצו שלו,
כמי שאינו רשאי לטעון לחסינות בגין פשע המוני.
השופטים הבכירים הצביעו,
מהר מאד ראינו שיש לנו הפסד בשתי נקודות.
שניים מתוך חמישה הצביעו בעד החסינות.
ואחר כך זה היה 2:1 ואחר - 2:2
ובסוף נותר שופט אחד שטרם הביע את עמדתו,
וברגע שבו השופט ניסח את דעתו הדברים הגיעו לאיזון נאה.
האם הולכים על המערכת הישנה: חסינות מוחלטת לראש-מדינה לשעבר,
או שהולכים על המערכת החדשה,
המערכת שקובעת שלפרט יש זכויות
ושהזכויות האלה כוללות את הזכות להביא לערכאות משפטיות
אנשים שביצעו פשעים מחרידים במיוחד.
והשופט החמישי -- הוא קבע: "אין חסינות".
ובאותו רגע יכולתם לשמוע -- אפשר עדיין לראות זאת
באתר הסי-אן-אן, בארכיון הבי-בי-סי,
נשמעה בבירור שאיפת אוויר חדה.
זה היה רגע בלתי-נשכח, כי באותו רגע,
יותר מכל רגע אחר, התקבלה העובדה שהמערכת
אכן השתנתה, ושאין עוד מקום לשאננות.
הרבה קרה מאז. חשוב ביותר שלא נאבד
את זכותו של הפרט להגנה נגד ממשלתו-שלו, בכל עת.
כל אדם ואדם בסוריה שחשוף כיום,
בחומס או בכל מקום אחר,
לסוג זה של התקפות מחרידות וחסרות-הבחנה
שמתרחשות שם היום
רשאי לפנות אלינו ולומר לנו ולממשלות שלנו:
"אתם אימצתם מערכת חדשה, באמצע המאה הקודמת.
"אתם מחוייבים לכבד מערכת זו
"ואתם נדרשים להגן עלינו,
"מפני המערכת שמתנהלת כיום."
זאת היא המערכת החדשה של הדין הבינלאומי.
זהו מערך הכללים החדש עליו דובר
בנוגע לאיש שהירצה, שר ורקד להפליא
ושקדם לי.
זאת מערכת שמשקפת רעיון אחד ויחיד:
מקומו של הפרט בחברה הבינלאומית.
ואני מזמין את כולכם לחשוב על זה,
ולהגן על הרעיון הזה בכל האמצעים שברשותכם.
תודה רבה לכם.
[מחיאות כפיים]