Taigi, aš norėjau papasakoti istoriją,
kuri mane tiesiog apsėdo, kai rašiau savo naują knygą,
ir tai istorija apie tai, kas nutiko
prieš 3 000 metų,
kai Izraelio karalystė buvo ankstyvoje stadijoje.
Ir viskas vyksta vietovėje, vadinamoje Šefela,
kur dabar yra Izraelis.
Ir priežastis, dėl kurios ši istorija mane apsėdo yra ta, kad
maniau kad ją supratau, ir tada dar kartą peržvelgiau,
ir suvokiau, kad visai jos nesupratau.
Senovės Palestinai palei savo rytinę sieną,
buvo kalnų grandinė.
Kaip ir dabartiniame Izraelyje.
Ir kalnų grandinėje yra visi senieji to regiono
miestai - Jeruzalė, Betliejus, Hebronas.
Ir pajūryje yra lyguma
palei Viduržemio jūrą, kur dabar Tel Avivas.
Ir bejungianti kalnų grandinę su pajūrio lyguma
yra vietovė, vadinama Šefela,
tai eilė slėnių ir kalvagūbrių, išsidėsčiusių iš rytų į vakarus,
galima keliauti palei Šefelą, eiti per Šefelą,
kad nuvyktum iš pakrantės į kalnus.
Ir Šefela, jei buvote Izraelyje, žinosite,
yra ko gero pati gražiausia Izraelio vieta.
Ji nuostabi, ąžuolų giriomis,
ir kviečių laukais, ir vynuogynais.
Bet daug svarbiau, vis dėlto, šio regiono istorijoje
yra tai, kad ši vieta atliko, turėjo išties strateginę funkciją,
tai buvo būdas, kuria priešiškos kariuomenės
iš pakrantės lygumų patekdavo
į kalnus ir kėlė grėsmę kalnų gyventojams.
Prieš 3 000 metų būtent taip ir atsitiko.
Filistiniečiai, didžiausi Izraelio karalystės priešai,
gyveno pakrantės lygumose.
Jie kilę iš Kretos, jūrininkų tauta.
Ir jie ėmė skverbtis
per vieną iš Šefelos slėnių
tolyn į kalnus,
nes norėjo okupuoti kalnų regioną
greta Betliejaus ir suskaldyti Izraelio karalystę į dvi dalis.
Izraelio karalystę, kurią valdė karalius Saulius,
pasiekė apie tai gandai
ir Saulius atsivedė armiją iš kalnų,
kur pasitiko filistiniečius Elos slėnyje,
viename gražiausių Šefelos slėnių.
Izraelitai įsikūrė palei šiaurinę kalnų virtinę,
o filistiniečiai - palei pietinius kalnagūbrius
ir abi kariuomenės ten tiesiog sėdėjo ištisas savaites
ir spoksojo viena į kitą, nes tiesiog nematė išeities.
Nei viena, nei kita negalėjo pulti,
nes jiems reikėjo nusileisti žemyn iš kalnų į slėnį
ir pakilti į kalną kitoje pusėje,
o tai reiškė - būti visiškai neapsaugotais.
Galų gale, kad pajudėtų iš to mirties taško,
filistiniečiai nusiuntė savo stipriausią karį
žemyn į slėnį ir jis riktelėjo
izraelitams
„Atsiųskite žemyn savo stipriausią karį
ir mes abu susirungsime."
Tai - senovinė karo tradicija, vadinama dvikova.
Vienas iš būdų ginčams spręsti
ir galimybė išvengti kraujo praliejimo dideliam mūšyje.
Žemyn nusiųstas filistinietis,
jų karys galiūnas, buvo milžinas.
Jis buvo virš dviejų metrų ūgio.
Nuo galvos iki kojų jis buvo apsišarvavęs švytinčiais bronzos šarvais,
ir turėjo kardą, akstį ir ietį.
Jis atrodė tikrai labai grėsmingai.
Ir buvo toks baisus, kad niekas iš izraelitų karių nenorėjo su juo kautis.
Panašu į neišvengiamą mirtį, ar ne? Jie tikrai galvojo, kad jokiu būdu jo nenugalės.
Galų gale vienintelis žmogus, kuris žengė į priekį
buvo jaunas piemuo,
jis priėjo prie Sauliaus ir sako „Aš su juo susigrumsiu".
O Saulius sako, „Tu negali su juo kautis. Tai absurdiška.
Tu dar vaikas. O jis - galingas karys."
Tačiau piemuo nenusiliedžia. Jis sako „Ne, ne,ne,
Jūs nesuprantat, aš metų metus gyniau savo kaimenę
nuo liūtų ir vilkų. Aš manau, kad man pavyks."
Saulius neturėjo kitos išeities.
Nebuvo jokio kito žmogaus, kuris pasisiūlytų.
Taigi, jis atsako: „Gerai".
Tada jis kreipiasi į vaikiną ir sako:
„Bet būtinai turi apsišarvuoti šitais šarvais. Negali taip eiti."
Taigi, jis pasiūlė piemeniui savo šarvus,
tačiau piemuo sako „Ne".
Jis sako: „Aš negaliu jų dėvėti".
Biblinis tekstas yra toks: "Aš negaliu dėvėti to, ko nesu išbandęs"
kas reikštų, „Aš niekada nesu dėvėjęs šarvų. Tu, turbūt, kuoktelėjai."
Vietoj to, jis pasilenkia prie žemės,
paima penkis akmenis,
įsideda juos į piemens krepšį
ir pradeda leistis žemyn kalno šlaitu link to milžino.
Milžinas pamato artėjantį kažkokį siluetą
ir sušunka, „Prieik arčiau, kad galėčiau tavo mėsą sušerti
dausų paukščiams ir laukų žvėrims."
Šią repliką jis meta žmogui,
ateinančiam su juo kautis.
O piemuo eina vis artyn ir artyn,
ir milžinas mato, kad jis nešasi lazdą.
Ir daugiau nieko neturi.
Vietoje ginklo - tik piemens lazda;
ir jis sako, jau įsižeidęs:
„Ar aš koks šuo, kad pas mane ateini su lazom?"
O piemuo paima vieną akmenuką
iš kišenės, įsideda į laidynę
įsuka ir paleidžia.
Akmuo trenkia milžinui tiesiai į tarpuakį,
būtent į pačią silpniausią vietą.
Jis parkrenta - negyvas arba be sąmonės,
piemuo pribėga, čiumpa jo kardą
ir nukerta jam galvą,
Tai pamatę filistiniečiai apsisuka ir ima bėgti.
Žinoma, milžinas yra Galijotas,
o piemuo yra Dovydas,
o priežastis, kodėl ši istorija mane užvaldė
berašant knygą
yra tai, kad viskas, ką aš maniau, kad žinau apie šią istoriją
pasirodė esą netiesa.
Taigi, šitoj istorijoj Dovydas turėtų būti silpnesnis, ar ne?
Iš esmės, tai ir pats posakis „Dovydas ir Galijotas"
įėjo į kalbą kaip metafora
neįmanomoms pergalėms apibūdinti,
kai silpnesnis laimi prieš gerokai stipresnį.
Tai kodėl gi mes vadinam Dovydą silpnesniu?
Na, pirmiausia todėl, kad jis vaikas,
visai dar jaunas, o Galijotas yra didelis ir stiprus milžinas.
Silpnesniu jį vadinam dar ir dėl to,
kad Galijotas yra patyręs karys,
o Dovydas - tik piemuo.
Bet svarbiausia,
kad Galijotas yra apsišarvavęs
pačiais naujausiais ginklais,
švytinčiais šarvais,
kardu, akstim ir ietim,
o Dovydas turi tik laidynę.
Bet stabtelkim ties fraze
„Dovydas turi tik laidynę",
kadangi tai būtų pirmoji mūsų klaida.
Senovės karuose buvo trys kariuomenės rūšys.
Buvo kavalerija - raiti vyrai arba su karo vežimėliais.
Dar buvo pėstininkai, tai yra, pėsti kariai,
apsiginklavę kardais ir skydais
ir kokiais nors šarvais.
Ir dar buvo artilerija, susidedanti iš lankininkų,
o svarbiausia - laidynininkų.
Laidynininkas yra karys, turintis odinį kapšelį,
su dviem ilgom virvutėm,
įdeda į tą kapšelį kokį sunkų daiktą - akmenį ar švino rutulį
ir šitaip išsuka
ir atleidžia vieną iš tų virvučių,
ir taikosi nusviesti tą sunkų daiktą
link taikinio.
Dovydas turėjo kaip tik tokią laidynę ir įsidėmėtina yra tai,
kad tai ne šiaip sau laidynė.
Ne šitokia. Tai ne vaikiškas žaisliukas.
Iš tikro tai yra neįtikėtinai pavojingas ginklas.
Kai Dovydas ją šitaip išsuka,
laidynė ko gero sukasi
šešių ar septynių apsisukimų per sekundę greičiu,
o tai reiškia, kad kai akmuo paleidžiamas,
jis skrieja pirmyn tikrai labai greitai,
gal 35 metrų per sekundę greičiu.
Tai kur kas greičiau, nei beisbolo kamuoliukas,
kurį sviedžia net pats geriausias beisbolo metikas.
O be to, Elah slėnio akmenys
buvo ne šiaip paprasti akmenys. Tai buvo bario sulfatas,
jų tankis dvigubai didesnis už paprastus akmenis.
Jei darytumėt balistikos apskaičiavimus,
kokia jėga atsitrenkia akmuo, paleistas iš Dovydo laidynės,
tai ta atsitrenkimo jėga apytikriai lygi
kulkos iš 0,45 mm kalibro šautuvo smūgiui.
Tai tikrai yra neįtikėtinai pavojingas ginklas.
Taiklumas, kaip žinoma iš istorinių šaltinių,
kad įgudę laidynininkai, galėjo pataikyti
ir sužeisti ar net užmušti taikinį, esantį iki 182 metrų atstumu.
Yra žinoma iš viduramžių gobelenų, kad laidyninikai
sugebėjo pataikyti į skrendantį paukštį.
Jie buvo neįtikėtinai taiklūs.
Kai Dovydas nusitaiko, o jis yra ne toliau kaip už 182 metrų nuo Galijoto,
jis iš ties gana arti Galijoto,
kai jis nusitaiko ir sviedžia tą daikčiuką į Galijotą,
jis kuo rimčiausiai ketina ir tikisi
pataikyti Galijotui į patį jautriausią tašką -
į tarpuakį.
Jei peržvelgtute senovės karų istoriją,
pamatytute, kad ne kartą ir ne du
laidynininkai suvaidino lemiamą rolę kovoj prieš pėstininkus
vienam ar kitam mūšy.
Taigi, kas yra Galijotas? Jis - sunkusis pėstininkas
ir kai jis meta iššūkį dvikovai su izraelitais, jis tikisi
kovosiąs prieš kitą sunkųjį pėstininką.
Jo sakiny „Eikš pas mane, kad aš galėčiau
sušerti tavo kūną dausų paukščiams ir laukų žvėrims"
svarbi frazė yra „Eikš pas mane".
Eikš pas mane, nes mes susiimsim,
šitaip, ranka į ranką.
Sauliaus lūkesčiai irgi tokie pat.
Dovydas sako: „Aš noriu kautis su Galijotu",
Saulius bando jam įsiūlyti savo šarvus,
nes galvoja, kad sakydamas „kautis su Galijotu"
jis turi omeny „susiimti su juo rankom",
kaip kad pėstininkas su pėstininku.
Bet Dovydas neturi jokių lūkesčių.
Jis net nesiruošia šitaip kautis, jam tai net į galvą neatėjo.
Juk jis - piemuo. Jis visą darbo laiką
gynė bandą nuo liūtų ir vilkų, šaudydamas iš laidynės.
Būtent tame ir glūdi jo stiprybė.
Tai štai tas piemuo, įgudęs
naudoti niokojantį ginklą,
prieš tą gremėzdišką milžiną,
slegiamą šimto svarų šarvų
ir su tais nežmoniškai sunkiais ginklais,
naudingais mažo nuotolio mūšiuose.
Galijotas čia kaip lengvas taikinys, neturi jokių šansų.
Tai kodėl gi mes vadinam Dovydą nevykėliu
ir kodėl apibūdinam jo pergalę kaip neįmanomą?
Čia yra dar vienas labai svarbus dalykas.
Ne tai, kad mes nesuprantam Dovydo
ar jo taktikos.
Svarbu tai, kad mes visiškai nesuprantam Galijoto.
Galijoto išvaizda klaidinanti.
Biblijos tekste yra pilna užuominų apie tai,
kad kai kurie dalykai retrospektyvoj yra gana painūs
ir visai nesutampa su jo - galingo kariūno - įvaizdžiu.
Visų pirma, Biblijoje sakoma, kad Galijotą
į slėnio papėdę atveda palydovas.
Keista, ar ne?
Jis - galingas kariūnas,
kuris meta iššūkį izraelitams dvikovai.
Kodėl gi jį veda už rankos
greičiausiai kažkos jaunuolis
į kautynių vietą?
O antra - Biblijoje konkrečiai sakoma
kaip lėtai Galijotas juda;
tai dar viena keistenybė, kalbant apie
galingiausią kariūną, koks iki tol buvo žinomas žmonijai.
Ir dar vienas keistas dalykas -
kiek Galijotui trunka sureaguoti
kai jis pamato Dovydą.
Taigi, Dovydas leidžiasi nuo kalno,
aiškiai nenusiteikęs imtynėms.
Jo laikysena neturi jokių užuominį apie tai, kad
„aš dabar su tavim šitaip susiimsiu".
Jis net kardo neturi.
Kodėl Galijotas į tai visai nereaguoja?
Tarytum jis visai nesusigaudo, kas čia darosi.
Ir paskui jis sako Dovydui tokį keistą komentarą:
„Ar aš koks šuo, kad pas mane ateitum su lazdom?"
Lazdom? Dovydas turi tik vieną lazdą.
Pasirodo, kad yra buvę gana nemažai
spėliojimų tarp medikų ilgus metus
apie tai, ar negalėjo
Galijotas turėti kokių esminių trūkumų,
bandyta išsiaiškinti tas visas jo ryškias anomalijas.
Buvo parašyta daug straipsnių,
Pirmasis buvo 1960 metais Indianos Medicinos žurnale,
kuris pradėjo spėlionių virtinę,
prasidedančią paaiškinimu apie Galijoto ūgį.
Galijotas buvo visa galva ir pečiais aukštesnis
už savo tuometinius bendraamžius;
o paprastai, jei kas yra tiek daug nukrypęs nuo normos,
tai yra tam priežasčių.
Labiausiai paplitusi gigantizmo forma
yra vadinama akromegalija.
Akromegaliją sukelia nepiktybinis auglys
ant hipofizės,
kuris sukelia padidintą žmogaus augimo hormono gamybą.
Per visą žmonijos istoriją daugelis žymiausių milžinų
sirgo akromegalija.
Visų aukščiausias žmogus
buvo vardu Robertas Vadlovas,
kuris dar tebeaugo, kuomet mirė, būdamas 24 metų
ir virš 2.72 metų ūgio.
Jis sirgo akromegalija.
O ar pamenate imtynininką Andre Didijį?
Įžymybė. Ir tas sirgo akromegalija.
Net yra spėliojimų, kad ir Abraomas Linkolnas sirgo akromegalija.
Bet kam, kas yra neįprastai aukšto ūgio
tai pirmiausias paaiškinimas, koks tik ateina į galvą.
Akromegalija turi labai ryškių šalutinių poveikių komplektą,
susijusių su ja,
paprastai tai būna regos sutrikimai.
Augdamas hipofizės auglys
dažnai pradeda spausti regos nervus smegenyse,
ir tada žmonėms, sergantiems akromegalija,
arba dvejinasi akyse, arba jie yra ryškiai trumparegiai.
Tai, kai žmonės pradėjo spėlioti
kas ten galėjo būti negerai su Galijotu,
jie sakė, „Palaukite,
jo išvaizda ir elgesys labai panašūs į žmogaus,
sergančio akromegalija".
Būtent tai puikiai paiškina kodėl jo elgesys
tą dieną buvo toks keistas.
Kodėl jis eina taip lėtai
ir kodėl iki pačios nuokalnės jį turėjo lydėti
palydovas?
Todėl, kad jis pats vienas negali ten nueiti.
Kodėl jis taip keistai nekreipia dėmesio į Dovydą
ir nesupranta, jog Dovydas nesiruošia su juo grumtis
iki paskutiniųjų?
Todėl, kad jis jo nemato.
Kuomet jis sako: „Prieik arčiau, kad galėčiau tavo mėsą sušerti
dausų paukščiams ir laukų žvėrims",
frazė „prieik arčiau" yra užuomina į jo silpnumą.
Prieik arčiau, nes aš tavęs nematau.
Ir dar sako: „Ar aš koks šuo, kad pas mane ateini su lazdom?"
Jis mato dvi lazdas, kuomet Dovydas turi tik vieną.
Taigi, izraelitai žiūri nuo kalnagūbrių
į jį žemyn, tarsi jis būtų
koks neišpasakytai galingas priešas
ir nesupranta,
kad pati jo akivaizdžios stiprybės priežastis
yra tuo pačiu ir jo didžiausia silpnybė.
Ir tame, mano manymu,
yra mums visiems labai svarbi pamoka.
Milžinai nėra tokie stiprūs ir galingi, kaip atrodo.
Ir kartais piemenukas gali turėti kišenėje laidynę.
Ačiū.
(Plojimai)