Želio bih ispričati priču
koja me doista zaokupljala tijekom pisanja moje nove knjige.
Radi se o priči o nečemu što se dogodilo
prije 3.000 godina,
dok je Kraljevstvo Izrael bilo još u svome ranom djetinjstvu.
Odvija se u kraju zvanom Šefela,
koji se danas nalazi u Izraelu.
Ta me priča zaokupljala zato što sam
mislio da je razumijem, a onda sam je ponovno proučio
i uvidio da je uopće nisam razumio.
Duž istočne granice drevne Palestine
nalazi se planinski lanac.
Isto vrijedi i za današnji Izrael.
U području tog planinskog lanca nalaze se svi drevni gradovi
te regije - Jeruzalem, Betlehem, Hebron.
A postoji i priobalna ravnica
duž sredozemne obale, gdje se danas nalazi Tel Aviv.
Taj planinski lanac je s priobalnom ravnicom povezan
područjem zvanim Šefela,
kojeg čine nizovi dolina i brežuljaka što se spuštaju od istoka prema zapadu.
Kroz Šefelu trebate proći da biste
iz priobalne ravnice stigli u planine.
A Šefela - ako ste ikad bili u Izraelu, znat ćete -
jednostavno je najljepši dio Izraela.
Veličanstvena je - s hrastovim šumama,
žitnim poljima, vinogradima.
No, još je važnije što je tijekom povijesti te regije
Šefela imala istinski stratešku ulogu.
Ona je "sredstvo" pomoću kojega neprijateljske vojske
iz priobalne ravnice pronalaze put,
uspinju se u planine i prijete žiteljima u planinama.
Upravo to se zbiva prije 3.000 godina.
Filistejci, najveći neprijatelji
Kraljevstva Izrael,
žive u priobalnoj ravnici.
Porijeklom su s Krete. Pomorci su.
U prilici su prodrijeti
kroz jednu od dolina Šefele
sve do planina,
jer oni žele zaposjesti gorsko područje
oko Betlehema i prepoloviti Kraljevstvo Izrael.
I Kraljevstvo Izrael, na čijem je čelu Kralj Šaul,
očito biva dohvaćeno tim vjetrovima.
Šaul spušta svoju vojsku niz planine
i suprotstavlja je Filistejcima u Dolini Elah,
jednoj od najljepših dolina Šefele.
Izraelci se ukopavaju duž sjevernog grebena,
a Filistejci duž južnoga,
i dvije vojske miruju ondje tjednima.
Promatraju se međusobno - obje u bezizlaznom položaju.
Nijedna ne može napasti drugu jer da biste izveli napad,
morali biste se s planine spustiti u dolinu,
a onda opet uspeti na drugu stranu, a tako biste bili potpuno izloženi.
Konačno, da bi bi izišli iz tog ćorsokaka,
Filistejci pošalju svog najmoćnijeg ratnika
u dno doline, odakle on
izazove Izraelce:
"Pošaljite svog najmoćnijeg ratnika ovamo dolje,
a s naše strane bit ću ja, samo nas dvojica!"
Ovakva je bila tradicija u drevnim ratovima koja se nazivala jedna borba.
Bio je to način rješavanja prijepora
bez izazivanja krvoprolića neizbježnog u velikim bitkama.
A taj Filistejac,
njihov moćni ratnik, bio je gorostas.
Visok oko 205 cm.
Od glave do pete, u blještavom brončanom oklopu,
naoružan mačem i sulicom,
i kopljem. Zastrašujuće izgleda.
Toliko zastrašujuće da mu se nijedan izraelski vojnik ne želi suprotstaviti.
To bi značilo smrtnu presudu, zar ne? Nitko ni ne pomišlja da ga može srediti.
Konačno, jedina osoba koja želi istupiti
je taj mladi pastir.
On priđe Šaulu i kaže: "Ja ću se s njim boriti."
A Šaul mu reče: "Ne možeš se ti s njime boriti. To je smiješno.
Ti si klinac a on je moćan ratnik"
No, pastir je ustrajan: "Ne, ne, ne,
vi ne razumijete, godinama branim svoje stado
od lavova i vukova. Vjerujem da to mogu."
I Šaul nema izbora. Nema nikoga drugoga tko bi se odvažio.
Stoga reče: "Dobro."
Okrene se klincu, i kaže:
"Ali, moraš nositi ovaj oklop! Ne možeš ići ovakav"
I pokuša pastiru dati svoj oklop,
ali pastir reče: "Ne."
Kaže: "Ja ne mogu to nositi."
Biblijski stih glasi: "Ne mogu to nositi jer nisam dokazao."
što znači: "Nikad ranije nisam nosio oklop. Vi ste sigurno poludjeli."
Umjesto toga, on se prignu k zemlji
i pokupi pet kamena
i spremi ih u pastirsku vreću
i krenu niz brijeg ususret gorostasu.
Div ugleda lika koji mu prilazi
i izazove ga: "Dođi k meni, da dam tvoje meso
pticama nebeskim i zvijerima zemaljskim."
Ovakvom se vrstom poruge obraća osobi koja
mu prilazi da bi se s njime borila.
Pastir mu prilazi sve bliže i bliže,
i gorostas zamijeti da ovaj nosi štap.
To je sve što nosi.
Umjesto oružja, samo taj pastirski štap,
i div --uvrijeđen-- kaže
"Zar sam ja pseto te ideš na me sa štapovima?"
A mladi pastir vadi jedan od kamena
iz svoga džepa, i stavi ga u praćku
nategne i opali,
te pogodi diva točno između očiju --
točno ovdje, u najslabiju njegovu točku --
i ovaj pade mrtav ili onesviješten,
i mladi pastir pritrči, uze njegov mač
i odsiječe mu glavu,
i Filistejci to vide, okrenu se i počnu bježati.
Naravno, ime diva je Golijat,
a mladoga pastira David.
A razlog zbog kojega me ova priča zaokupljala,
tijekom pisanja ove knjige,
jest što se sve što sam mislio da o ovoj priči znam
ispostavilo pogrešnim.
David je, dakle, u ovoj priči slabija strana, zar ne?
Zapravo, taj izraz , David i Golijat,
ušao je u naš govor kao metafora za
nevjerojatnu pobjedu
slabijega nad nekim znatno jačim.
E sad, zašto Davida nazivamo slabijim?
Nazivamo ga tako zato što je klinac,
klinjo, a Golijat je taj velik i snažan gorostas.
Nazivamo ga slabijim
i zato što je Golijat iskusan ratnik,
a David tek pastir.
Ali, najvažnije, nazivamo ga slabijim
jer je sve što ima -- Golijat je opremljen
svim tim suvremenim naoružanjem,
tim blještavim oklopom,
mačem, sulicom i kopljem,
a sve što David ima je praćka.
Započnimo stoga s izrazom
"Sve što David ima je ta praćka."
jer to je prva pogreška koju činimo.
U drevnom ratovanju postoje tri vrste ratnika.
Postoji konjica - muškarci na konjima i s kočijama.
Zatim, teško pješaštvo koje čine pješaci,
naoružani pješaci s mačevima i štitovima,
i nekom vrstom oklopa.
Na koncu, artiljerija, koju čine streličari te,
još i važnije, praćkaši.
Praćkaš je netko tko ima kožni džepić
pričvršćen za dva duga užeta,
i u njega stavlja projektil, stijenu ili olovnu kuglu,
i zavrte ga ovako
te otpuste jedno od užadi,
i tako odašilju projektil naprijed
ka meti.
Upravo je to ono što David ima, i važno je razumjeti
da ta praćka nije praćka kakvu poznajemo.
Ne radi se o ovome, razumijete? To nije dječja igračka.
To je ustvari nevjerojatno razorno oružje.
Kada David to na ovaj način zavrti,
on tu praćku vrti brzinom od vjerojatno
6 ili 7 okreta u sekundi.
Znači da kamen, kad je otpušten,
leti vrlo brzo,
vjerojatno oko 35 metara u sekundi.
To je bitno brže od bejzbolske loptice
koju baca i najvještiji bacač.
Štoviše, kamenje u Dolini Elah
nije bilo obično stijenje. Radilo se o barijevom sulfatu,
a takvo je kamenje dvaput gušće od običnoga.
Napravite li neke balističke proračune
o zaustavnoj sili kamena ispaljenog iz Davidove praćke,
ona je otprilike jednaka zaustavnoj sili
metka ispaljenog iz 45-milimetarskog pištolja.
To je nevjerojatno razorno oružje.
Preciznost, iz povijesnih zapisa znamo
da su iskusni praćkaši mogli pogoditi,
ozlijediti, pa čak i ubiti na udaljenostima i do 200 metara.
Na srednjovjekovnim tapiserijama vidimo da su praćkaši
bili kadri pogoditi ptice u letu.
Bili su iznimno precizni.
Kad se David postavi nasuprot Golijatu, i to ne na 200 metara od Golijata,
prilično mu je blizu --
kad mu se suprotstavi i ispali taj kamen na Golijata,
on je odlučan u namjeri i očekuje
da će pogoditi Golijata u njegovu najslabiju točku
između njegovih očiju.
Osvrnete li se na povijest drevnog ratovanja,
iznova ćete nailaziti na podatak
da su praćkaši bili odlučan čimbenik u srazu s pješaštvom
o kakvoj se god bitci radilo.
Što je onda Golijat? On je teško pješaštvo,
i on, pozivajući Izraelce na dvoboj, očekuje
da će se boriti s drugim teškim pješakom.
Kad on kaže: "Dođi k meni, da dam
tvoje meso pticama nebeskim i zvijerima zemaljskim!",
ključan je izraz: "Dođi k meni"
Dođi k meni, jer ćemo se boriti,
prsa o prsa, ovako.
Šaul očekuje isto.
David kaže: "Ja se želim boriti s Golijatom."
i Šaul mu nastoji dati svoj oklop
jer i sam misli: "O, kad kažeš 'boriti se s Golijatom',
ti misliš 'boriti se s njime u borbi prsa o prsa',
pješak protiv pješaka."
Međutim, David uopće ništa ne očekuje.
On se ne kani tako boriti s njime. Zašto i bi?
On je pastir. Čitavu je svoju karijeru proveo
koristeći praćku kako bi svoje stado zaštitio od lavova i vukova.
U tome leži njegova snaga.
Imamo, dakle, njega, tog pastira vještog
u korištenju razornog oružja,
nasuprot ovom nezgrapnom gorostasu
natovarenom s pedeset kilograma oklopa
i tim nevjerojatno teškim oružjem
upotrebljivim tek u bliskoj borbi.
Golijat je osuđen na poraz. On nema izgleda.
Pa zašto onda ustrajemo u nazivanju Davida slabijim,
i zašto neprestano njegovu pobjedu nazivamo nevjerojatnom?
Postoji drugi element koji je ovdje važan.
Ne samo da pogrešno doživljavamo Davida
i njegov odabir oružja.
Mi duboko pogrešno doživljavamo i Golijata.
Golijat nije onaj kakvim se čini.
Niz je nagovještaja ovoga u biblijskom tekstu,
stvari koje su, osvrnemo li se, prilično zbunjujuće
i ne odgovaraju predodžbi njega kao moćnog ratnika.
Za početak, Biblija kaže da Golijata
do dna doline dovodi sluga.
Čudno, zar ne?
Imamo tog moćnog ratnika koji
izaziva Izraelce na borbu jedan-na-jedan.
Zašto ga neki mladić
vodi za ruku
do mjesta gdje će se boriti?
Nadalje, u biblijskoj se priči posebno naglašava
koliko se sporo Golijat kreće,
još jedan neobičan detalj za istaknuti pri opisivanju
najmoćnijeg ratnika toga doba.
Konačno, tu je i čitava ta priča
o tome koliko je puno vremena Golijatu potrebno da reagira
pošto ugleda Davida.
David se, dakle, spušta niz planinu
i očigledno se ne priprema za borbu prsa o prsa.
Ništa na njemu ne govori:
"Borit ću se s tobom ovako."
Ne nosi niti mač.
Zašto Golijat na to ne reagira?
Kao da ne primjećuje što se zbiva toga dana.
Tu je i onaj čudan komentar kojeg upućuje Davidu:
"Zar sam ja pseto te ideš na me sa štapovima?"
Štapovima? David ima svega jedan štap.
Čini se da se, tijekom godina,
u medicinskoj zajednici podosta špekuliralo
o tome ima li možda Golijat
kakvu bitnu slabost.
Pokušaj je to da se nekako obrazlože sve te očite anomalije.
Mnogo je članaka objavljeno.
Prvi je bio onaj 1960., u Indiana Medical Journal,
s kojime su započela nagađanja
koja započinju s objašnjenjem Golijatove visine.
Golijat je za glavu i ramena viši
od svih ratnika toga doba.
Kad je netko toliko izvan prosjeka,
obično za to postoji neko objašnjenje.
Najuobičajeniji oblik gigantizma
stanje je koje nazivamo akromegalija,
a nju uzrokuje dobroćudni tumor
hipofize, koji pak uzrokuje
prekomjernu proizvodnju ljudskog hormona rasta.
Mnogi od najčuvenijih gorostasa u povijesti
bolovali su od akromegalije.
Najviša osoba svih vremena
bio je Robert Wadlow, mladić koji je
još uvijek rastao i kad je u 24. godini umro,
bio je visok 2.72.
Bolovao je od akromegalije.
Sjećate li se hrvača Gorostasnog Andrea?
Čuven. Bolovao je od akromegalije.
Nagađa se kako je čak i Abraham Lincoln bolovao od akromegalije.
Svaki slučaj neuobičajene visine
najprije objašnjavamo na taj način.
Akromegalija ima niz vrlo karakterističnih nuspojava
koje se uz nju vežu,
a načelno se tiču vida.
Tumor hipofize, dok raste,
često počinje pritiskati vidne živce u mozgu,
s posljedicom da ljudi s akromegalijom
vide dvostruke slike ili su izrazito kratkovidni.
Kad su ljudi počeli spekulirati
o tome što se moglo dogoditi Golijatu,
rekli su: "Čekaj malo,
on djeluje i zvuči silno nalik nekome
tko boluje od akromegalije."
Time se, također, može objasniti toliko toga neobičnoga
u njegovu ponašanju toga dana.
Zašto se toliko sporo kreće
i zašto ga do dna doline treba otpratiti
njegov pomoćnik?
Zato što on to sam nije u stanju.
Zašto on toliko neobično ne mari za Davida
pa i ne razumije da mu se David neće suprotstaviti
sve do posljednjeg trenutka?
Jer ga on ne može vidjeti.
Kad on kaže: "Dođi k meni, da dam tvoje meso
pticama nebeskim i zvijerima zemaljskim",
izraz "dođi k meni" nagovještaj je njegove ranjivosti.
"Dođi k meni" jer te ja ne mogu vidjeti.
A potom: "Zar sam ja pseto te ideš na me sa štapovima?"
On vidi dva štapa iako David drži u ruci samo jedan.
I tako su ga Izraelci, promatrajući ga odozgo,
s planinskog sedla, smatrali
izvanredno moćnim protivnikom.
Ono što oni nisu razumjeli jest da je
upravo ono što je izvor njegove očigledne snage
bilo ujedno i izvor njegove najveće slabosti.
Mislim da se u tome nalazi
vrlo važna pouka za sve nas.
Divovi nisu tako snažni i moćni kakvima se čine.
A pastirčić katkad ima praćku u svom džepu.
Hvala vam.
(Pljesak)