Kaikkea tekemistäni, myös ammatillisesti --
elämääni -- on muovannut
seitsemän vuoden työ Afrikassa nuorena miehenä.
Vuodesta 1971 vuoteen 1977 --
näytän nuorelta, mutta en ole -- (Naurua) --
Työskentelin Sambiassa, Keniassa, Norsunluurannikolla, Algeriassa ja Somaliassa
teknisissä yhteistyöhankkeissa afrikkalaisten maiden kanssa.
Tein töitä italialaisessa kansalaisjärjestössä,
ja joka ikinen alulle panemamme projekti Afrikassa
epäonnistui.
Olin suunniltani.
Ajattelin 21-vuotiaana, että me italialaiset olimme
hyviä ihmisiä ja teimme hyvää työtä Afrikassa.
Sen sijaan tapoimme kaiken, mihin kosketimme.
Ensimmäinen hankkeemme, joka innosti minua kirjoittamaan ensimmäisen kirjani
"Ripples from the Zambesi",
oli projekti, jossa me italialaiset
päätimme opettaa sambialaiset kasvattamaan ruokaa.
Saavuimme italialaisine siemenimme Etelä-Sambiaan,
aivan upeaan Sambesi-joelle
avautuvaan laaksoon.
Opetimme paikalliset ihmiset kasvattamaan italialaisia tomaatteja,
kesäkurpitsoita ja...
Tietenkään paikallisilla ihmisillä ei ollut minkäänlaista kiinnostusta
viljelyyn, joten maksoimme heille työhön tulosta,
ja joskus he ilmestyivätkin paikalle. (Naurua)
Ällistyimme siitä, ettei paikallisilla ihmisillä ollut
mitään viljelystä niin hedelmällisessä laaksossa.
Sen sijaan, että olisimme kysyneet, miksi he eivät
viljelleet mitään, sanoimme vain: "Luojan kiitos olemme täällä." (Naurua)
"Tulimme juuri kreivin aikaan pelastamaan sambialaiset nälkäkuolemalta."
Tietysti kaikki kasvoi komeasti Afrikassa.
Meillä oli upeita tomaatteja. Italiassa tomaatti kasvaa
tämän kokoiseksi. Sambiassa näin suureksi.
Emme olleet uskoa silmiämme ja kerroimme sambialaisille:
"Katsokaa, miten helppoa maanviljely on."
Kun tomaatit olivat sopivan kypsiä ja punaisia,
joesta kipusi yhtenä yönä pari sataa virtahepoa,
jotka söivät kaiken suihinsa. (Naurua)
Sanoimme sambialaisille: "Jumaliste, virtahepoja!"
Sambialaiset vastasivat: "Juuri siksi emme viljele täällä mitään." (Naurua)
"Miksi ette kertoneet sitä meille?" "Ette kysyneetkään."
Luulin vain meidän italialaisten töpeksineen Afrikassa,
mutta sitten näin mitä amerikkalaiset,
englantilaiset ja ranskalaiset puuhastelivat,
ja sen nähtyäni olin
ihan ylpeä projektistamme Sambiassa.
Ruokimme ainakin virtahevot.
Pitäisi nähdä, mitä roskaa -- (Suosionosoituksia) --
Pitäisi nähdä, mitä roskaa olemme tuputtaneet
pahaa-aavistamattomille afrikkalaisille.
Jos haluatte lukea asiasta,
lukekaa "Dead Aid", jonka on kirjoittanut Dambisa Moyo,
sambialainen naisekonomisti.
Kirja julkaistiin vuonna 2009.
Läntiset lahjoittajamaat ovat antaneet Afrikkaan
kaksi biljoonaa Amerikan dollaria viimeisten 50 vuoden aikana.
En kerro, millaista vahinkoa rahat ovat saaneet aikaan.
Parasta lukea hänen kirjansa.
Lukekaa afrikkalaisen naisen kirjoittamasta kirjasta aiheuttamastamme vahingosta.
Me länsimaalaiset olemme imperialistisia, kolonialistisia lähetyssaarnaajia,
ja meillä on vain kaksi tapaa kohdella ihmisiä:
Patruunamaisen alentuvasti tai isällisen holhoavasti.
Nämä kaksi sanaa tulevat latinan juuresta "pater",
joka tarkoittaa "isä".
Mutta ne tarkoittavat kahta eri asiaa.
Isällisen holhoavasti kohdellaan kaikkia eri kulttuureista tulevia
kuin omia lapsia. "Rakastan sinua niin paljon."
Patruunamaisen alentuvasti heitä kohdellaan
kuin palvelijoita.
Siksi Afrikan valkoisia ihmisiä kutsutaan nimellä "bwana", pomo.
Sain pikku näpäytyksen kasvoilleni lukiessani
Schuhmacherin kirjaa "Pieni on kaunista".
Hän kirjoitti, että etenkin taloutta kehitettäessä
apua haluamattomat on jätettävä rauhaan.
Tämän pitäisi olla avun antamisen periaate.
Lähtökohtana on kunnioitus.
Aamulla tämän kokouksen avaaja
otti asian esille ja sanoi:
"Voitteko kuvitella kaupungin,
joka ei ole uuskolonialistinen?"
27-vuotiaana päätin
vain vastata ihmisten tarpeisiin, ja keksin
järjestelmän nimeltä "Enterprise Facilitation",
jossa ei koskaan tehdä aloitteita,
ei koskaan motivoida ketään, vaan aletaan palvella
paikallisia intohimoja ja paikallisia ihmisiä,
joiden unelmana on tulla paremmiksi ihmisiksi.
Se mitä tehdään -- pidetään suu tukossa.
Ei koskaan esitetä yhteisölle mitään ideoita,
vaan seurustellaan paikallisten ihmisten kanssa.
Emme tee töitä toimistosta käsin.
Tapaamme kahvilassa. Tapaamme pubissa.
Meillä ei ole minkäänlaista infrastruktuuria.
Solmimme ystävyyssuhteita
ja otamme selville, mitä kyseinen ihminen haluaa tehdä.
Tärkeintä on intohimo.
Jollekulle voi antaa idean.
Jos tuo ihminen ei halua toteuttaa sitä,
minkä sille voi?
Henkilökohtaisen kasvun intohimo
on tärkeintä.
Ihmisen oma henkilökohtaisen kasvun intohimo
on tärkein.
Sitten autamme häntä etsimään tietoa,
koska kukaan maailmassa ei voi onnistua yksin.
Idean keksijällä ei ehkä ole tarvittavaa tietoa,
mutta tietoa on saatavilla.
Vuosia sitten sain idean:
Voisimmeko, kerrankin, jättää kertomatta ihmisille,
mitä pitäisi tehdä? Miksi emme, kerrankin,
kuuntelisi heitä? Mutta ei yhteisökokouksissa.
Kerron teille salaisuuden.
Yhteisökokouksia vaivaa ongelma.
Yrittäjät eivät koskaan tule paikalle,
eivätkä he koskaan kerro julkisessa kokouksessa,
mitä he haluavat tehdä omilla rahoillaan,
minkä markkinaraon he ovat löytäneet.
Suunnitteluun liittyy sokea piste.
Yhteisön fiksuimpia ihmisiä ei edes tunne,
koska he eivät käy julkisissa kokouksissa.
Työskentelemme kahden kesken,
ja siksi on luotava
sosiaalinen infrastruktuuri.
Täytyy synnyttää uusi ammatti.
Se on yrittämisen ja bisneksen perhelääkäri,
joka istuu ihmisten kotona,
keittiön pöydän ääressä tai kahvilassa,
ja auttaa löytämään voimavarat, joilla voi muuttaa
intohimon elinkeinoksi.
Kokeilin tätä Esperancessa, Länsi-Australiassa.
Valmistelin parhaillaan tohtorin tutkintoa,
pyrkien eroon siitä alentuvasta hölynpölystä,
että tulemme kertomaan, mitä pitäisi tehdä.
Ensimmäisenä vuotena Esperancessa
kävelin vain pitkin katuja, ja kolmessa päivässä
sain ensimmäisen asiakkaani.
Autoin autotallissaan kalaa savustanutta maorikaveria
myymään kalansa ravintolaan Perth´iin,
ja toimimaan järjestelmällisesti. Toiset kalastajat tulivat kysymään:
"Sinäkö autoit maoria? Voitko auttaa meitäkin?"
Autoin viittä kalastajaa toimimaan yhdessä
ja lopettamaan hienon tonnikalan viemisen Albanyn purkittamoon
60 sentin kilohintaan. Keksimme keinon
viedä kalat Japaniin sushia varten, 15 dollaria kilo.
Sitten maanviljelijät tulivat kyselemään:
"Hei, sinä autoit heitä. Voitko auttaa meitä?
Vuodessa käynnistyi 27 projektia,
ja hallitus tuli tapaamaan minua kysyäkseen:
"Miten pystyt tuohon?"
"Miten pystyt -- ? "Teen jotain hyvin, hyvin, hyvin vaikeaa.
Tukin turpani ja kuuntelen ihmisiä." (Naurua)
Niin -- (Suosionosoituksia)
Hallitus pyytää: "Tee se uudestaan." (Naurua)
Olemme tehneet saman 300 yhteisössä eri puolilla maailmaa.
Olemme auttaneet alulle 40 000 yritystä.
Uusi yrittäjäpolvi
on kuolemassa yksinäisyyteen.
Peter Drucker, historian suurimpia liikkeenjohdon konsultteja,
kuoli muutama vuosi sitten 96-vuotiaana.
Hän oli filosofian professori
ennen bisnekseen tuloaan,
ja näin hän kertoo:
"Suunnittelu on itse asiassa ristiriidassa
yrittäjyyden ja talouden kanssa."
Suunnittelu on kuolemansuudelma yrittäjyydelle.
Nyt rakennatte uudelleen Christchurchiä tietämättä,
mitä Christchurchin fiksuimmat ihmiset
haluavat tehdä omin voimin, omilla rahoillaan.
Täytyy oppia saamaan nämä ihmiset
tulemaan juttusille.
He kaipaavat luottamuksellisuutta ja yksityisyyttä,
heidän auttajansa pitää olla fantastinen,
silloin he tulevat, ja heitä tulee pilvin pimein.
Saamme 10 000 ihmisen yhteisöstä 200 asiakasta.
Voitteko kuvitella 400 000 ihmisen yhteisön,
sen älykkyyden ja intohimon määrän?
Mille esitykselle olette taputtaneet eniten tänä aamuna?
Paikallisille, intohimoisille ihmisille. Heille olette osoittaneet suosiotanne.
Väitän,
että yrittäjyys on vaikeassa tilanteessa.
Olemme ensimmäisen teollisen vallankumouksen lopulla --
uusiutumattomia fossiilisia polttoaineita, teollista tuotantoa --
ja yhtäkkiä järjestelmämme ovat kestämättömiä.
Polttomoottori ei kuulu kestävään kehitykseen.
Freonin käyttäminen ei ole kestävää.
On mietittävä, miten turvataan
ravinto, terveys, kasvatus, liikkuminen ja tiedonvälitys
seitsemälle miljardille ihmiselle kestävällä tavalla.
Siihen ei ole olemassa teknologioita.
Kuka tulee keksimään vihreän vallankumouksen
teknologian? Yliopistot? Unohtakaa se!
Hallitus? Unohtakaa se!
Sen tulevat tekemään yrittäjät. He tekevät sitä jo.
Luin lehdestä viehättävän tarinan tulevaisuudesta
vuosia, vuosia sitten.
Asiantuntijaryhmä kutsuttiin keskustelemaan
New Yorkin tulevaisuudesta vuonna 1860.
Vuonna 1860 tämä ryhmä kokoontui
arvuuttelemaan, mitä tapahtuisi
New Yorkin kaupungille sadassa vuodessa,
ja johtopäätös oli yksimielinen:
New Yorkia ei olisi olemassa 100 vuoden kuluttua.
Miksi? He tarkastelivat käyrää ja totesivat,
että väestön kasvaessa samaa tahtia,
New Yorkin kaupunkiliikenteeseen
olisi tarvittu kuusi miljoonaa hevosta,
ja kuuden miljoonan hevosen lantaa
olisi mahdoton käsitellä.
Oltiin jo hukkumassa sontaan. (Naurua)
Jo vuonna 1860 tajuttiin likaisen teknologian
tukahduttavan New Yorkin elämän.
Mitä tapahtuu? 40 vuoden kuluttua, vuonna 1900,
Amerikan Yhdysvalloissa oli
1001 autotehdasta -- 1001.
Ajatus erilaisen teknologian löytämisestä
oli lopullisesti lyönyt itsensä läpi,
ja peräkylillä oli pienen pieniä tehtaita.
Dearborn, Michigan. Henry Ford.
Yrittäjien kanssa työskentelyyn liittyy salaisuus.
Ensinnä, heille täytyy antaa takeet luottamuksellisuudesta.
Muutoin he eivät suostu keskustelemaan.
Sitten heille on tarjottava ehdottoman omistautunutta
ja intohimoista palvelua.
Lisäksi heille on kerrottava totuus yrittäjyydestä.
Niin pienimmän kuin suurimmankin yhtiön
on pystyttävä tekemään kolme asiaa hyvin:
Myytävän tuotteen on oltava fantastinen,
markkinointi pitää tehdä upeasti,
ja talous on hoidettava viimeisen päälle.
Arvatkaa mitä?
Maailmassa ei ole koskaan ollut yksittäistä ihmistä,
joka olisi hallinnut valmistuksen, myynnin ja talouden.
Sellaista ei ole olemassa.
Tällaista henkilöä ei ole ikinä syntynyt.
Olemme tutkineet maailman
sataa yritysikonia -- kuten Carnegie,
Westinghouse, Edison ja Ford,
sekä kaikkia uusia yhtiöitä, kuten Google ja Yahoo.
Maailman kaikilla menestyneillä yhtiöillä on
vain yksi yhteinen piirre, vain yksi.
Ainoatakaan ei perustanut yksi ihminen.
Northumberlandissä aloitamme 16-vuotiaiden
yrittäjäkoulutuksen antamalla heille Richard Bransonin
elämäkerran kaksi ensimmäistä sivua.
Nuorten on alleviivattava
kahdelta ensimmäiseltä sivulta
Richardin käyttämät ´minä´-sanat
ja ´me´-sanat.
´Minä´-sanaa ei esiinny kertaakaan, mutta ´me´-sana 32 kertaa.
Hän ei aloittanut yksinään.
Kukaan ei ole aloittanut yksin. Ei kukaan.
Voidaan luoda yhteisö,
johon kuuluu auttajia, joilla on pienyritystausta.
Istutaan kahviloissa, baareissa ja vannoutuneet kaverit
tekevät saman kuin joku teki tälle herralle,
joka kertoi mahtavan tarinan.
Jonkun on kysyttävä: "Mitä tarvitset?
Mitä osaat tehdä? Voitko toteuttaa sen?
Okei, pystytkö myymään sen? Entäpä raha-asiat?"
"En kyllä pysty siihen." "Voisinko yrittää löytää jonkun pätevän?"
Aktivoimme yhteisöjä.
Vapaaehtoisryhmät tukevat yritysavustajaa
ja auttavat resurssien ja ihmisten löytämisessä,
ja olemme havainneet paikallisten ihmisten
älykkyyden ihmeen,
joka voi muuttaa yhteisön kulttuurin ja talouden
vain valjastamalla paikallisten ihmisten intohimon,
energian ja mielikuvituksen.
Kiitos. (Suosionosoituksia)