Alt jeg gør, og alt jeg gør professionelt --
mit liv -- er formet
af syv års arbejde som en ung mand i Afrika.
Fra 1971 til 1977 --
jeg ser ung ud, men jeg er ikke -- (Latter) --
Jeg arbejdede i Zambia, Kenya, Elfenbenskysten, Algeriet, Somalia,
i projekter med teknisk samarbejde med afrikanske lande.
Jeg arbejdede for en italiensk NGO,
og hvert eneste projekt som vi startede i Afrika
slog fejl.
Og jeg blev oprørt.
Jeg tænkte, i en alder af 21, at vi italienere var gode mennesker
og vi lavede et godt stykke arbejde i Afrika.
I stedet for, alt det vi rørte ved døde.
Vores første projekt, det der inspirerede min første bog,
"Ripples from the Zambezi,"
var et projekt hvor vi italienere
besluttede at undervise zambiere til at dyrke mad.
Så vi ankom der med italienske frø i det sydlige Zambia
i denne total pragtfulde dal
der lå ned mod Zambezi floden,
og vi lærte de lokale mennesker hvordan man dyrker italienske tomater
og zucchini og …
Og selvfølgelig havde de lokale mennesker overhovedet ingen interesse
i at gøre det, så vi betalte dem for at komme og arbejde,
og nogle gange kom de også. (Latter)
Og vi blev overraskede over at de lokale,
i sådan en frugtbar dal, ikke havde noget landbrug.
Men i stedet for at spørge dem om grunden til de ikke
dyrkede noget, sagde vi, "Tak skæbne for at vi er her." (Latter)
"Lige i tide til at redde det zambiske folk fra at dø af sult."
Og selvfølgelig, alt i Afrika voksede smukt.
Vi havde disse fantastiske tomater. I Italien, ville en tomat
vokse til denne størrelse. I Zambia, til denne størrelse.
Og vi kunne ikke tro, og vi fortalte zambiere,
"Se hvor nemt landbrug er."
Når tomaterne var fine og modne og røde,
hen over natten, kom der cirka 200 flodheste op af floden
og de spiste alt. (Latter)
Og vi sagde til zambierne, "Tak skæbne, flodhestene!"
Og zambierne sagde, "Ja, det er derfor vi ikke har landbrug her." (Latter)
"Hvorfor sagde I ikke det?" "I spurgte aldrig."
Jeg troede det kun var os italienere der lavede fejl i Afrika,
men så så jeg det amerikanerne lavede,
der englænderne lavede, det franskmændene lavede,
og efter at se hvad de gjorde,
blev jeg temmelig stolt over vores projekt i Zambia.
Fordi, ser I, i det mindste fodrede vi flodhestene.
I skulle se det ragelse -- (Bifald) --
I skulle se det ragelse som vi har givet
til intetanende afrikanere.
Vil man læse bogen,
læs "Dead Aid," af Dambisa Moyo,
zambisk kvindelig økonom.
Bogen blev udgivet i 2009.Vi donorlande fra vesten har givet det afrikanske kontinent
Vi donorlande fra vesten har givet det afrikanske kontinent
to billioner amerikanske dollars i løbet af de sidste 50 år.
Jeg vil ikke fortælle jer om den skade som de penge har forvoldt.
Bare læs hendes bog.
Læs det fra en afrikansk kvinde, om den skade vi har forvoldt.
Vi vesterlandske mennesker er imperialister, kolonialistiske missionærer,
og der er kun to måder vi håndterer folk på:
Enten patroniserer vi dem, eller vi er paternalistiske overfor dem.
De to ord kommer fra den latinske rod "pater,"
hvilket betyder "fader."
Men de betyder to forskellige ting.
Paternalistisk, jeg behandler enhver fra en anden kultur
som om de var mine børn. "Jeg elsker dig så højt."
Patroniserende, jeg behandler enhver fra en anden kultur
som om de var mine tjenere.
Det er derfor hvide mennesker i Afrika kaldes "bwana," boss.
Jeg fik et slag i ansigtet da jeg læste bogen,
"Small is Beautiful," skrevet af Schumacher, der sagde,
det vigtigste ved enhver økonomisk udvikling, hvis mennesker
ikke vil hjælpes, så lad dem være.
Dette bør være det første princip i bistand.
Det første princip i bistand er respekt.
Denne morgen, herren der åbnede denne konference
lagde en pind på gulvet, og sagde,
"Kan vi -- kan I forestille jeg en by
der ikke er neokolonial"?
Jeg besluttede da jeg var 27 år gammel
kun at reagere på mennesker,
og jeg opfandt et system der hedder Enterprise Facilitation,
hvor man aldrig påbegynder noget,
man motiverer aldrig nogen, men man bliver en tjener
af den lokale passion, tjeneren af det lokale folk
der har en drøm om at blive et bedre menneske.
Så hvad gør man -- man tier stille.
Man kommer aldrig til et samfund med nogen ideer,
og man sætter sig med de lokale mennesker.
Vi arbejder ikke fra kontorer.
Vi mødes på en cafe. Vi mødes på en pub.
Vi har ingen infrastruktur.
Og det vi gør, vi bliver venner,
og vi finder ud af hvad den person vil gøre.
Den vigtigste ting er passion.
Man kan give nogen en ide.
Hvis personen ikke vil gøre det,
hvad gør man så?
Den passion som personen har for sin egen vækst
er det vigtigste.
Den passion som man har for sin egen personlige vækst
er den vigtigste ting.
Og så hjælper vi dem med at gå ud og finde den viden,
fordi ingen i verden kan slå igennem selv.
Den person med ideen har måske ikke viden,
men viden er tilgængelig.
Så for flere år siden fik jeg denne ide:
Hvorfor, for en gangs skyld, i stedet for at ankomme i samfundet
for at fortælle mennesker hvad de skal gøre, hvorfor, for en gangs skyld,
lytter vi ikke til dem? Men ikke i til møder i samfundet.
Lad mig fortælle jer en hemmelighed.
Der er et problem med møder i samfundet.
Entreprenørerne kommer aldrig,
og de fortæller aldrig en, til et offentligt møde,
hvad de vil lave med deres egne penge,
hvilke muligheder de har identificeret.
Så planlæggelse har sine blinde vinkler.
De smarteste mennesker i ens samfund kender man ikke engang,
fordi de kommer ikke til ens offentlige møder.
Det vi gør, vi arbejder en og en,
og for at arbejde en og en, skal man skabe
en social infrastruktur der ikke eksisterer.
Man skal skabe en ny profession.
Professionen er familielægen af entreprenørskab,
familie lægen i business, der sidder med en
i ens hus, ved ens køkkenbord, i cafeen,
og hjælper en med at finde ressourcer til at transformere ens passion
til en måde at tjene penge på.
Jeg begyndte dette som et forsøg i Esperance, i det vestlige Australien.
Jeg lavede en Ph.D. på det tidspunkt,
og prøvede at gå væk fra dette nedladende vrøvl
hvor vi ankommer og fortæller en hvad man skal gøre.
Så det jeg gjorde i Esperance det første år
var bare at gå rundt på gaden, og efter tre dage
Havde jeg min første klient, og jeg hjalp den første fyr
der røgede fisk i en garage, det var en Maori,
og jeg hjalp ham med at sælge til en restaurant i Perth,
for at blive organiseret, og så kom fiskerne til mig og sagde,
"Er du fyren der hjalp Maori? Kan du hjælpe os?"
Og jeg hjalp disse fem fiskere med at arbejde sammen
og få denne smukke tun, ikke til konservesfabrikken i Albany
til 60 cents per kilo, men vi fandt en måde
til at bruge fisken til sushi i Japan for 15 dollars per kilo,
og landmændene kom til mig og sagde,
"Hey, du hjalp dem. Kan du hjælpe os?"
På et år, havde jeg gang i 27 projekter,
og regeringen kom til mig for at sige,
"Hvordan kan du gøre det?
Hvordan kan du gøre --?" Og jeg sagde, "Jeg gør noget meget, meget, meget svært.
Jeg tier stille og lytter til dem." (Latter)
Så -- (Bifald) --
Så regeringen siger, "Gør det igen." (Latter)
Vi har gjort det i 300 samfund i hele verden.
Vi har hjulpet med at starte 40.000 virksomheder.
Der er en ny generation af entreprenører
der dør af ensomheden.
Peter Drucker, en af de største managementkonsulenter i historien,
døde i en alder af 96, for et par år siden.
Peter Drucker var filosofiprofessor
inden han blev involveret i forretning,
og dette er hvad Peter Drucker siger:
"At planlægge er faktisk uforeneligt
med et foretagsomt samfund og økonomi."
At planlægge er dødsstødet for entreprenører.
Så nu genopbygger man Christchurch
uden at vide hvad de smarteste mennesker i Christchurch
vil gøre med deres egne penge og deres egen energi.
Man skal lære at få disse mennesker
til at komme og tale med en.
Man skal tilbyde dem fortrolighed, privatliv,
man skal være fantastisk til at hjælpe dem,
og så kommer de, og de vil komme i masser.
I et samfund med 10.000 indbyggere, får vi 200 kunder.
Kan I forestille jer et samfund med 400.000 mennesker,
den intelligens og den passion?
Hvilken præsentation har I klappet mest af her til morgen?
Lokale, passionerede mennesker. Det er dem I har klappet af.
Så det jeg siger er at
iværksætteri er der hvor det sker.
Vi er slutningen af den første industrielle revolution --
ikke vedvarende fossile brændstoffer, fremstilling --
og pludselig, har vi systemer der ikke er bæredygtige.
Eksplosionsmotoren er ikke bæredygtig.
Freon måden at vedligeholde ting på er ikke bæredygtig.
Det vi skal kigge på nu er hvordan vi
fodrer, kurerer, transporterer, kommunikerer
for syv milliarder mennesker på en bæredygtig måde.
Teknologierne eksisterer ikke til at gøre det.
Hvem kommer til at opfinde den teknologi
for den grønne revolution? Universiteter? Glem det!
Regeringen? Glem det!
Det vil være entreprenører, og de gør det nu.
Der er en dejlig historie som jeg læste i et futuristisk magasin
for mange, mange år siden.
Der var en gruppe eksperter der blev inviteret
til at diskutere fremtiden for byen New York i 1860.
Og i 1860, samledes denne gruppe mennesker,
og de spekulerede alle på hvad der ville ske
for byen New York i 100 år,
og konklusionen var entydig:
Byen New York ville ikke eksistere om 100 år.
Hvorfor? Fordi de kiggede på kurven og sagde,
hvis befolkningen bliver ved med at vokse i samme takt,
for at flytte New Yorks befolkning rundt,
ville de have brug for seks millioner heste,
og gødningen der ville blive skabt af seks millioner heste
ville være umulig at håndtere.
De druknede allerede i gødning. (Latter)
Så 1860, de ser denne beskidte teknologi
der kommer til at kvæle livet i New York.
Så hvad sker der? Om cirka 40 år, i året 1900,
i Amerikas Forende Stater, var der 1.001
bilfabrikanter -- 1.001.
Ideen om at finde en anden teknologi
havde overtaget fuldstændig,
og der var bitte, bittesmå fabrikker i udkantsområder.
Dearborn, Michigan. Henry Ford.
Der er, dog, en hemmelighed i at arbejde med entreprenører.
Først, skal man tilbyde dem fortrolighed.
Ellers kommer de ikke og taler med en.
Så skal man tilbyde dem total, dedikeret,
passioneret service.
Og man skal fortælle dem sandheden om iværksætteri.
Det mindste firma, det største firma,
skal være i stand til at gøre tre ting på en smuk måde:
Det produkt man vil sælge skal være fantastisk,
man skal have fantastisk marketing,
og man skal have en utrolig økonomisk håndtering.
Gæt engang?
Vi har aldrig mødt et eneste menneske
i verden der kan lave det, sælge det og passe på pengene.
Det findes ikke.
Den person er aldrig født.
Vi har forsket i det, og vi har kigget
på verdens 100 mest ikoniske virksomheder --
Carnegie, Westinghouse, Edison, Ford,
alle de nye virksomheder, Google, Yahoo.
Der er kun en ting som alle de succesfulde virksomheder
i verden har til fælles, kun en:
Ingen af dem blev startet af en enkelt person.
Nu lærer vi iværksætteri til 16-årige
i Northumberland, og vi startede undervisningen
med at give dem de første to sider af Richard Bransons selvbiografi.
og opgaven for den 16-årige er at understrege,
i de første to sider af Richard Bransons selvbiografi
hvor mange gange Richard bruger ordet "jeg"
og hvor mange gange han bruger ordet "vi."
Aldrig ordet "jeg," og ordet "os" 32 gange.
Han var ikke alene da han startede.
Ingen har startet en virksomhed selv. Ingen.
Så vi kan skabe det samfund
hvor vi har katalysatorer der kommer fra en lille virksomheds baggrund
og sidde i cafeer, i barer, og ens dedikerede kammerater
der vil gøre det for en, det som nogen gjorde for denne herre
der taler om denne epos,
nogen der vil sige til en, "Hvad har du brug for?
Hvad kan du gøre? Kan du lave det?
Okay, kan du sælge det? Kan du passe på pengene?"
"Åh nej, dette kan jeg ikke gøre." "Vil du gerne have at jeg finder en til dig?"
Vi aktiverer samfundene.
Vi har grupper af frivillige der understøtter Enterprise Facilitatoren
til at hjælpe en med at finde ressourcerne og menneskene
og vi har opdaget at miraklet
om intelligens i lokale mennesker er sådan
at man kan ændre kulturen og økonomien
i dette samfund, bare ved at fange passionen,
energien og fantasien af ens egne mennesker.
Tak. (Bifald)