Dan kad sam po prvi puta otišla od kuće
na fakultet bio je vedar,
prepun nade i optimizma.
Bila sam dobra u školi. Očekivanja od mene bila su visoka
i razdragano sam ušla studentski život
predavanja, zabava i krađa prometnih čunjeva.
Izgled, naravno, može varati
i u nekoj mjeri ova živahna, energična osoba
koja ide na predavanja i krade prometne čunjeve bila je prozirna
iako iznimno dobro izrađena i uvjerljiva.
Ispod toga, bila sam zapravo duboko nesretna, nesigurna
i fundametalno prestrašena -
prestrašena drugih ljudi, budućnosti, neuspjeha
i ispraznosti koju sam osjećala u sebi.
No, bila sam vješta u skrivanju toga i naizvan
se činilo da se svemu nadam
i stremim.
Ova fantazija neranjivosti bila je tako potpuna
da sam zavaravala i samu sebe
da, kako je prvi semestar završavao, a drugi počinjao,
nije bilo šanse da itko predvidi
ono što će se uskoro dogoditi.
Odlazila sam sa seminara kad je počelo.
Pjevušila sam za sebi, preturajući po torbi,
kao što sam i stotine puta ranije
kada sam iznenada začula glas koji je mirno promatrao:
"Ona odlazi iz prostorije."
Pogledala sam uokolo i nije bilo nikoga,
ali jasnoća i odlučnost komentara
bila je nepogrešiva.
Potresena, ostavila sam knjige na stubištu i požurila kući
kad se opet pojavio:
"Ona otvara vrata."
To je bio početak. Glas je stigao.
I glas je ustrajao,
dani i tjedni toga, neprestano,
prepričavajući sve što radim u trećem licu.
"Ona ide u knjižnicu."
"Ona ide na predavanje."
Bio je neutralan, bezosjećajan i nakon nekog vremena
čak neobično suosjećajan i uvjerljiv,
iako sam primijetila da se njegova mirna vanjština katkad okliznula
i da je povremeno odražavao moje vlastite neizražene osjećaje.
Tako na primjer, kad sam bila ljuta i morala sam to sakriti,
što je bilo često, bivajući vrlo vješta u prikrivanju pravih osjećaja,
glas bi zvučao frustrirano.
Inače nije bio ni zloban ni uznemiravajuć
iako je tad već bilo jasno
da mi je imao nešto reći
o mojim emocijama, osobito o emocijama
koje su bile daleke i nedostupne
Tada sam učinila fatalnu pogrešku:
rekla sam prijateljici za glas i ona je bila užasnuta.
Suptilni proces kondicioniranja je počeo,
implikacija da normalni ljudi ne čuju glasove
i činjenica da sam mislila da nešto ozbiljno nije bilo u redu.
Takav strah i nepovjerenje bili su zarazni.
Odjednom se glas više nije činio tako dobronamjeran
i kad je prijateljica inzistirala da potražim medicinsku pomoć,
pokorila sam se, što je dokazano bila
pogreška broj dva.
Provela sam neko vrijeme govoreći prijatelju G.P.
o tome što sam opazila da je pravi problem:
anksioznost, nisko samopoštovanje, strahovi o budućnosti,
i bila sam upoznata s dosadnom ravnodušnošću,
sve dok nisam spomenula glas,
našto je on ispustio olovku, promijenio ploču
i počeo me ispitivati s pokazivanjem stvarnog zanimanja.
I da budem iskrena, bila sam očajna za zanimanjem i pomoći
te sam mu počela govoriti o svom neobičnom komentatoru.
Sada bih voljela da mi je glas tada rekao:
"Ona kopa vlastiti grob."
Upućena sam psihijatru koji je isto tako
mrko gledao na nazočnost glasa,
interpretirajući sve što kažem
kroz prizmu skrivene ludosti.
Naprimjer, bila sam dio studentske televizijske postaje
koja je prenosila vijesti iz kampusa
i tijekom jednog sastanka koji počeo vrlo kasno,
rekla sam: "Oprostite, doktore, moram ići.
Čitam vijesti u šest."
Sada u mom medicinskom kartonu piše da Eleanor
umišlja da je televizijska voditeljica.
Tada su me događaji počeli
ubrzano obuzimati.
Uslijedila je hospitalizacija, prva od mnogih,
zatim dijagnoza shizofrenije,
a onda, najgore od svega, otrovni osjećaj
beznađa koji me mučio, poniženje i očaj
zbog same sebe i mojih izgleda.
Ali kako sam bila poticana da glas ne gledam
kao iskustvo, već kao simptom,
moj strah i otpornost prema tome su se pojačavali.
U biti, to je značilo
zauzeti agresivan stav prema svome umu,
neka vrsta psihičkog građanskog rata,
što je rezultiralo povećanjem broja glasova
te njihovim progresivnim neprijateljstvom i prijetnjama.
Bespomoćno i beznadno, počela sam se povlačiti
u taj unutarnji svijet nalik na noćnu moru
u kojemu je glasovima bilo suđeno da mi budu
i progonitelji i jedini prijatelji.
Rekli su mi, naprimjer, da ako dokažem da sam vrijedna
njihove pomoći, oni mogu moj život vratiti
na staro.
Zatim mi je zadan niz sve bizarnijih zadataka,
na neki način Heraklov posao.
Počelo je prilično malo, naprimjer
iščupati tri vlasi kose,
ali kasnije je postalo sve ekstremnije,
kulminirajući zapovjedima da naudim sama sebi
te osobitno dramatična uputa:
"Vidiš svog mentora tamo?
Vidiš onu čašu vode?
Pa, moraš otići onamo i izliti je po njemu pred svim ostalim studentima."
Što sam zapravo i učinila i što me, ne trebam ni napominjati,
nije učinilo omiljenom na fakultetu.
Ustvari, začarani krug straha, izbjegavanja,
nepovjerenja i nerazumijevanja je stvoren
i to je bila borba u kojoj sam se osjećala nemoćno
i nesposobno da stvorim bilo kakav mir ili pomirenje.
Dvije godine kasnije i pogoršanje je bilo dramatično.
Dotad sam već imala cijeli repertoar ludosti:
zastrašujuće glasove, groteskna priviđenja
bizarne, tvrdoglave obmane.
Stanje mog mentalnog zdravlja bilo je katalizator
za diskriminaciju, verbalno zlostavljanje,
fizičke i seksualne napade,
a moj psihijatar mi je rekao:
"Eleanor, bolje bi ti bilo da imaš rak
jer se rak lakše liječi nego shizofrenija."
Postavljane su mi dijagnoze, bila sam drogirana i odbačena,
a glasovi su me dosad toliko izmučili
da sam pokušala izbušiti rupu u glavi
da ih se riješim.
Kad sada gledam na brodolom i očaj tih godina,
čini mi se kao da je netko umro na tom mjestu,
a ipak, netko drugi je spašen.
Slomljena i progonjena osoba započela je to putovanje,
ali osoba koja se pojavila bila je borac koji preživljava
i na kraju je izrasla u onu osobu
koja joj je suđeno da bude.
Mnogi su mi ljudi naudili u životu
i svih ih se sjećam,
ali sjećanja blijede i nestaju
u usporedbi s ljudima koji su mi pomogli.
Drugi koji su preživjeli, drugi koji čuju glasove,
prijatelji i suradnici;
majka koja nikada nije odustala od mene,
koja je znala da ću joj se jednom vratiti
i bila je voljna čekati koliko god je bilo potrebno,
liječnik koji je radio sa mnom kratko,
ali koji je pojačao svoje vjerovanje da izliječenje
nije samo moguće, već i neizbježno,
i tijekom razarajućeg razdoblja ponovnog pada
rekao je mojoj prestrašenoj obitelji: "Ne odustajte od nade.
Vjerujem da se Eleanor može iz ovoga izvući.
Ponekad, znate, sniježi kasno u svibnju,
ali ljeto ipak dođe."
Četrnaest minuta nije dovoljno
da potpuno zahvalim ovim dobrim i plemenitim ljudima
koji su se borili sa mnom i za mene
i koji su čekali da mi požele dobrodošlicu natrag
iz tog agonijama ispunjenog, usamljenog mjesta.
Ali zajedno, oni su stvorili mješavinu hrabrosti,
kreativnosti, integriteta i nepoljuljane vjere
da moje oštećeno ja može postati izliječeno i cjelovito.
Govorila sam da su me ti ljudi spasili,
ali ono što sad znam jest da su učinili nešto
puno važnije: osnažili su me
da sama sebe spasim,
i najvažnije, pomogli su mi da shvatim nešto
što sam oduvijek sumnjala:
da su glasovi bili smislen odgovor
na traumatične događaje u mom životu, osobito na događaje iz djetinjstva
te kao takvi oni nisu bili moji neprijatelji,
već izvor uvida u rješive emocionalne probleme.
Sad, isprva je to bilo jako teško vjerovati,
osobito zato što su glasovi bili neprijateljski
i prijeteći, i zato u tom pogledu vitalan prvi korak
bio je naučiti razdvojiti metaforičko značenje
od onoga što sam prije interpretirala kao doslovnu istinu.
Tako sam naprimjer glasove koji su prijetili da će napasti moj dom
naučila interpretirati kao svoj vlastiti osjećaj straha
i nesigurnosti u svijetu, a ne kao stvarnu, objektivnu stvarnost.
Isprva sam im vjerovala.
Sjećam se, primjerice, kako sam jedne noći sjedila ispred sobe mojih roditelja
stražareći kako bih ih zaštitila
od onoga što sam smatrala pravom prijetnjom moga glasa.
Zbog toga što sam imala problem sa samoozljeđivanjem,
većina oštrih predmeta u kući je bila skrivena
pa sam se tako naoružala plastičnom vilicom,
onakvom kao za piknik, i sjela ispred sobe
držeći ju i čekajući spremno za akciju ako se išta dogodi.
Bilo je kao: "Ne zafrkavaj se sa mnom.
Imam plastičnu vilicu, znaš?"
Strateški.
Kasniji odgovor, i mnogo korisniji,
bio bi da pokušam rastaviti poruku iza riječi
pa tako kad su me glasovi upozoravali da ne napuštam kuću,
zahvalila bih im što su mi privukli pozornost
to kako se nesigurno osjećam -
jer ako sam bila svjesna toga, mogla sam nešto poduzeti -
ali bih nastavila razuvjeravati i njih i sebe
da smo sigurni i da se ne trebamo više osjećati uplašeno.
Postavila bih granice glasovima
i pokušala komunicirati s njima na način koji je bio asertivan
i pun poštovanja, uspostavljajući polagani proces
komunikacije i suradnje
koji smo mogli naučiti da bismo zajedno funkcionirali i podupirali jedno drugo.
Kroz sve ovo, ono što sam na kraju shvatila
jest da je svaki glas bio povezan
s aspektima mene same, da je svaki
nosio duboke emocije koje nikada nisam imala
prilike procesuirati i riješiti,
sjećanja na seksualne traume i zlostavljanje,
na bijes, sram, krivnju, nisko samopoštovanje.
Glasovi su zauzeli mjesto te boli
i dali joj riječi,
i možda najveće otkriće od svih
je bilo kad sam shvatila da su najneprijateljskiji i najagresivniji glasovi
zapravo predstavljali dijelove mene
koji su bili najdublje povrijeđeni
te su kao takvi to bili glasovi
prema kojima je trebalo pokazati najviše suosjećanja i brige.
Naoružana znanjem da ću na kraju
skupiti rasutu sebe,
svaki dio predstavljen različitim glasom,
postupno ću se skinuti s lijekova,
vratiti se psihijatriji, samo ovoga puta s druge strane.
Deset godina nakon što se prvi glas pojavio konačno sam diplomirala,
ovoga puta s najvišom ocjenom iz psihologije
koje je sveučilište ikada dalo i, godinu dana kasnije,
s najvišom ocjenom na magisteriju, što možemo reći
nije loše za jednu luđakinju.
Zapravo, jedan od glasova mi je diktirao odgovore
tijekom ispita što bi se tehnički mogli računati kao varanje.
(Smijeh)
Da budem iskrena, ponekad sam prilično uživala u pažnji također.
Kao što je Oscar Wilde rekao, jedina gora stvar
od toga da budete ogovarani jest da se o vama uopće ne govori.
Također, to vas čini dobrima u prisluškivanju
jer možete slušati dva razgovora istovremeno.
Zato nije to sve tako loše.
Radila sam u centru za mentalnu skrb,
govorila na konferencijama,
objavila poglavlja knjiga i akademske članke,
raspravljala sam i nastavljam raspravljati
o važnosti sljedećeg koncepta:
da važno pitanje u psihijatriji
ne bi trebalo biti što je s tobom loše,
nego što ti se dogodilo.
Sve vrijeme sam slušala glasove
kojima sam konačno naučila živjeti u miru i poštivanju,
što mi se zauzvrat reflektiralo povećanjem osjećaja
suosjećanja, prihvaćanja i poštovanja prema samoj sebi.
Sjećam se najdirljivijeg i najneobičnijeg trenutka,
dok sam podupirala drugu mladu ženu teroriziranu svojim glasovima,
kada sam postala potpuno svjesna, po prvi puta,
da se ja više ne osjećam tako,
već da sam potpuno sposobna pomoći nekome tko se osjeća tako.
Sada sam ponosni član Intervoice-a (Unutarnji glas),
organizacijskog tijela Međunarodnog pokreta osoba s unutarnjim glasovima,
inicijativa pokrenuta radom profesora Mariusa Rommea
i doktorice Sandre Escher
koji nalazi slušanje glasova kao strategiju preživljavanja,
zdravu reakciju na nezdrave okolnosti,
ne kao nenormalni simptom shizofrenije kojeg treba podnositi,
nego kao složeno, značajno i smisleno iskustvo
koje treba istražiti.
Zajedno smo prosudili i odigrali društvo
koje poštuje slušanje glasova,
podupire potrebe osoba koje čuju glasove,
što ih čini vrijednima kao građanima.
Ovakvo društvo nije samo moguće,
već je i u nastajanju.
Da parafraziram Chaveza, jednom kada socijalna promjena započne,
ne može ju se preokrenuti.
Ne možeš poniziti osobu koja osjeća ponos.
Ne možeš tlačiti narod
koji se više ne boji.
Za mene je postignuće Pokreta
podsjetnik da su empatija, prijateljstvo,
pravda i poštovanje više od riječi;
oni su uvjerenja i vjera,
a vjera može promijeniti svijet.
U posljednjih 20 godina, Pokret
je ustanovio mreže osoba s unutarnjim glasovima
u 26 zemalja na 5 kontinenata
koje rade zajedno na promoviranju dostojanstva, solidarnosti
i osnaživanja za pojedince s mentalnim poremećajima
koja, u samom središtu, leži na nepoljujanoj vjeri
u snagu pojedinca.
Kao što je Peter Levine rekao, ljudska životinja
je jedinstveno biće
s instinktivnom sposobnošću izliječenja
i intelektualnim duhom da upregne tu sposobnost.
U tom smislu, za članove društva
nema veće časti ili privilegije
od olakšavanja tog procesa izliječenja nekoga,
svjedočiti, ispružiti ruku,
podijeliti teret nečije patnje
i držati se nade u oporavak.
Isto tako, za one koji su preživjeli nevolju i nesreću,
da se sjetimo da ne moramo zauvijek živjeti svoje živote
definirani štetnim stvarima koje su nam se dogodile.
Mi smo jedinstveni. Mi smo nezamjenjivi.
Ono što leži u nama ne može nikada usitinu biti zauzeto,
izobličeno ili uzeto.
Svjetlo se nikada ne gasi.
Kao što mi jedan predivni doktor jednom rekao:
"Nemoj mi reći ono što su ti drugi ljudi rekli o tebi.
Pričaj mi o sebi."
Hvala vam.
(Pljesak)