Kun lähdin kotoa
aloittaakseni yliopiston,
päivä oli kirkas ja toivoa täynnä.
Olin pärjännyt koulussa hyvin ja minulta odotettiin paljon.
Astuin riemuiten opiskelijaelämään,
johon kuuluivat luennot, bileet ja liikennemerkkivarkaudet.
Ulkonäkö toki voi pettää. Tietyssä määrin tämä persoona,
eloisa ja energinen luennoilla kävijä
ja liikennemerkkien varastaja,
oli hyvin rakennettu ja vakuuttava kulissi.
Sisimmässäni olin syvästi onneton, epävarma
ja perustavanlaatuisesti peloissani --
pelkäsin muita ihmisiä, tulevaisuutta, epäonnistumista
ja tyhjyyttä, jonka tunsin sisälläni.
Mutta kätkin pelkoni taitavasti.
Ulospäin vaikutin ihmiseltä, jolla oli kaikkea
mitä voi toivoa ja tavoitella.
Tämä kuvitelma haavoittumattomuudesta oli niin täydellinen,
että huijasin itseänikin,
ja kun ensimmäinen lukukausi päättyi ja toinen alkoi,
kukaan ei olisi voinut ennustaa,
mitä kohta tapahtuisi.
Olin lähdössä seminaarista kun se alkoi.
Hyräilin itsekseni ja kaivelin laukkuani
kuten aina ennenkin, kun yhtäkkiä
kuulin äänen toteavan tyynesti:
"Hän on lähdössä huoneesta."
Katsoin ympärilleni.
En nähnyt ketään, mutten ollut voinut kuulla väärin,
toteamus oli niin selkeä ja tarmokas.
Järkyttyneenä jätin kirjani portaille
ja kiiruhdin kotiin.
Siinä se oli taas: "Hän avaa ovea."
Siitä se alkoi. Ääni oli saapunut.
Ja ääni oli sinnikäs,
päivä- ja viikkokausia se selitti
kolmannessa persoonassa kaiken mitä tein.
"Hän on menossa kirjastoon."
"Hän on menossa luennolle."
Ääni oli neutraali ja tyyni, jonkin ajan päästä
jopa hämmentävän toverillinen ja rauhoittava,
vaikka huomasinkin että sen tyyni ulkokuori joskus rikkoutui
ja se heijasti välillä tunteita, joita en itse näyttänyt muille.
Jos esimerkiksi olin vihainen ja minun piti kätkeä se,
kuten usein kävi, koska olin taitava peittämään todelliset tunteeni,
ääni kuulosti turhautuneelta.
Muutoin se ei ollut uhkaava eikä levottomuutta herättävä,
joskin jo silloin oli selvää,
että se halusi kertoa minulle jotain
tunteistani, erityisesti tunteista,
jotka olivat etäällä ja saavuttamattomissa.
Silloin tein kohtalokkaan virheen.
Kerroin ystävälleni äänestä, ja hän kauhistui.
Hienovarainen ehdollistaminen oli alkanut.
Aloin ymmärtää, että normaalit ihmiset eivät kuule ääniä,
ja se että minä kuulin, tarkoitti että jotain oli pahasti pielessä.
Sellainen pelko ja epäluottamus oli tarttuvaa.
Äkkiä ääni ei tuntunutkaan niin hyväntahtoiselta kuin ennen.
Kun ystäväni vaati minua menemään lääkäriin,
tottelin kiltisti, mikä osoittautui
toiseksi virheeksi.
Koetin kertoa yliopiston lääkärille siitä,
mitkä mielestäni olivat oikeita ongelmia:
ahdistus, arvottomuuden tunne, huolet tulevaisuudesta.
Hän oli tylsistyneen välinpitämätön,
kunnes mainitsin äänen. Silloin
hän pudotti kynänsä, pyörähti ympäri ja
alkoi esittää minulle kysymyksiä oikeasti kiinnostuneena.
Täytyy myöntää, että kaipasin epätoivoisesti apua,
joten aloin kertoa hänelle oudosta selostajastani.
Toivon, että ääni olisi silloin sanonut:
"Hän kaivaa omaa hautaansa."
Sain lähetteen psykiatrille, joka hänkin
suhtautui äänen olemassaoloon ankarasti
ja tulkitsi kaikki sanomiseni
piilevän mielipuolisuuden linssien läpi.
Olin esimerkiksi mukana opiskelijatelevisiossa,
joka lähetti uutiskoosteita kampukselle.
Kun eräs tapaamisista venyi, sanoin:
"Anteeksi, täytyy lähteä
lukemaan kello kuuden uutiset."
Nyt potilastiedoissani lukee,
että Eleanorilla on harhoja siitä, että hän on TV-uutisankkuri.
Siinä vaiheessa tapahtumat alkoivat
nopeasti vyöryä ylitseni.
Ensimmäinen sairaalaan joutuminen,
sitten skitsofreniadiagnoosi,
ja sitten, kaikkein pahimpana, myrkyllinen ja kiduttava
toivottomuuden, nöyryytyksen ja avuttomuuden tunne
itseni ja tulevaisuuteni suhteen.
Mutta koska minua oli kehotettu suhtautumaan ääneen
oireena eikä kokemuksena,
pelkoni ja vastustukseni sitä kohtaan voimistuivat.
Pohjimmiltaan tämä tarkoitti, että
otin hyökkäävän asenteen mieltäni kohtaan,
kävin kuin henkistä sisällissotaa,
ja tämä sai vuorostaan äänien määrän kasvamaan
ja niistä tuli vihamielisiä ja uhkaavia.
Avuttomana ja toivottomana aloin vetäytyä
tähän painajaismaiseen sisäiseen maailmaan,
jossa äänien kohtalona oli muuttua
sekä syyttäjikseni että ainoiksi kumppaneikseni.
Ne sanoivat minulle esimerkiksi, että jos todistaisin olevani
niiden avun arvoinen, ne voisivat
muuttaa elämäni ennalleen.
Ne antoivat minulle aina vain omituisempia tehtäviä,
eräänlaisia Herkuleen ponnistuksia.
Ne alkoivat melko pienestä, esimerkiksi
kolmen hiuksen irtivetämisestä.
Hiljalleen ne menivät pidemmälle,
huipentuen käskyihin vahingoittaa itseäni
ja erityisen dramaattiseen ohjeeseen:
"Näetkö tuon opettajan tuolla?
Näetkö tuon vesilasin?
Kaada vesilasi opettajan päälle opiskelijoiden edessä."
Niin itse asiassa teinkin, mikä ei
tietenkään parantanut välejäni opettajiin.
Pelon, välttelyn, epäluottamuksen ja väärinymmärrysten kierre
oli lähtenyt käyntiin, ja tunsin itseni
voimattomaksi tässä taistelussa eikä minkäänlainen
rauha tai sovinto näyttänyt mahdolliselta.
Kaksi vuotta myöhemmin tilani oli hirvittävän paljon huonompi.
Minulla oli koko hurja oireskaala:
kauhistuttavia ääniä, irvokkaita näkyjä,
outoja, vaikeasti käsiteltäviä harhoja.
Mielenterveyteni tila oli aiheuttanut
syrjintää, solvauksia sekä
fyysistä ja seksuaalista pahoinpitelyä.
Psykiatrini oli sanonut minulle:
"Eleanor, olisi parempi jos sinulla olisi syöpä,
koska syöpä on helpompi parantaa kuin skitsofrenia."
Minut oli diagnosoitu, huumattu ja jätetty heitteille
ja nyt äänet piinasivat minua niin paljon,
että yritin porata reiän päähäni,
jotta saisin ne ulos.
Kun nyt muistelen noiden vuosien tuhoisuutta ja epätoivoa,
minusta tuntuu että joku kuoli silloin,
mutta joku toinen silti pelastui.
Rikkinäinen ja ahdistunut ihminen aloitti tuon matkan,
mutta ihminen joka sieltä palasi oli selviytyjä,
joka lopulta kasvaisi henkilöksi,
joka minusta oli määrä tulla.
Monet ihmiset ovat vahingoittaneet minua elämäni aikana
ja muistan heidät kaikki,
mutta muistot ovat haaleita verrattuna
muistoihin ihmisistä, jotka ovat auttaneet minua.
Muut selviytyjät, muut äänien kuulijat,
toverit ja yhteistyökumppanit;
äiti joka ei koskaan luovuttanut suhteeni,
joka tiesi että jonakin päivänä palaisin hänen luokseen
ja oli valmis odottamaan minua niin kauan kuin se vaatisi;
lääkäri joka työskenteli kanssani vain lyhyen aikaa,
mutta vahvisti uskoa siihen, että parantuminen
oli sekä mahdollista että vääjäämätöntä,
ja joka kertoi kauhistuneelle perheelleni
yhden pahan takaiskuvaiheen aikana: "Älkää menettäkö toivoa.
Uskon, että Eleanor selviää tästä.
Joskus lunta sataa niinkin myöhään kuin toukokuussa,
mutta kesä tulee aina lopulta."
En pysty neljässätoista minuutissa
kunnolla kiittämään noita hyviä ja anteliaita ihmisiä,
jotka taistelivat kanssani ja puolestani
ja odottivat paluutani
tuosta tuskallisesta, yksinäisestä paikasta.
Yhdessä he loivat rohkeutta,
luovuutta, rehellisyyttä ja järkkymätöntä uskoa siihen,
että pirstoutunut minuuteni voisi parantua ja eheytyä.
Olen sanonut, että nämä ihmiset
pelastivat minut. Nyt tiedän
että he tekivät jotain vielä tärkeämpää: he antoivat
minulle voiman pelastaa itseni
ja mikä tärkeintä, he auttoivat minua ymmärtämään
asian, jota olin aina epäillytkin:
ääneni olivat merkityksellinen vastine
traumaattisiin kokemuksiin, erityisesti lapsuuden tapahtumiin,
eivätkä ne siis olleet vihollisiani
vaan ne auttoivat ymmärtämään ja ratkaisemaan tunne-elämän ongelmia.
Ensin tätä oli hyvin vaikea uskoa, erityisesti
koska äänet tuntuivat niin vihamielisiltä
ja uhkaavilta, joten tärkeä ensimmäinen askel oli oppia
erottamaan vertauskuvallinen merkitys
siitä, mitä olin aiemmin pitänyt kirjaimellisena totuutena.
Esimerkiksi äänet, jotka uhkasivat hyökätä kotini kimppuun,
opin tulkitsemaan omien pelkojeni
ja epävarmuuteni ilmentyminä oikean vaaran sijasta.
Aluksi olisin uskonut niitä.
Muistan vartioineeni eräänä yönä
vanhempieni huoneen edessä suojellakseni heitä
äänten uhkauksilta, joita pidin todellisina.
Koska itseni vahingoittaminen oli ollut paha ongelma,
melkein kaikki veitset talossa oli kätketty,
joten aseistin itseni muovihaarukalla
ja istuin huoneen ulkopuolella
haarukkaa puristaen ja valmiina toimintaan, jos jotain tapahtuisi.
Se oli kuin, "Älä ala minulle.
Minulla on muovihaarukka!"
Hyvä strategia.
Myöhempi ja paljon hyödyllisempi reaktio
oli yrittää tulkita viesti sanojen takana,
eli kun äänet varoittivat minua lähtemästä talosta,
kiitin niitä huomioni suuntaamisesta
turvattomaan olooni --
jos olin tietoinen siitä, pystyin tekemään sille jotain --
ja vakuutin sekä äänille että itselleni
että olimme turvassa eikä enää tarvinnut pelätä.
Asetin äänille rajoja
ja pyrin keskustelemaan niiden kanssa jämäkästi
mutta kunnioittavasti. Tästä vakiintui hidas
yhteydenpidon ja yhteistyön prosessi,
jossa opimme työskentelemään yhdessä ja tukemaan toisiamme.
Kaiken tämän läpikäytyäni ymmärsin lopulta,
että jokainen ääni oli läheisesti yhteydessä
eri puoliin itsessäni, ja jokainen niistä
kantoi hukuttavia tunteita, joita en ollut
koskaan pystynyt käymään läpi tai selvittämään:
muistoja seksuaalisista traumoista ja hyväksikäytöstä,
vihasta, häpeästä, syyllisyydestä, arvottomuuden tunteesta.
Äänet tulivat tuskan tilalle
ja antoivat sille sanat,
ja kenties yksi suurimpia paljastuksia
oli, kun käsitin että vihamielisimmät ja hyökkäävimmät äänet
edustivat niitä minuuteni osia,
joita oli satutettu syvimmin.
Siksi nämä äänet tarvitsivat
kaikista eniten myötätuntoa ja välittämistä.
Tällä tiedolla varustettuna pystyin lopulta
kokoamaan yhteen pirstoutuneen minuuteni,
jossa kutakin pirstaletta edusti eri ääni,
luovuin vähitellen kaikesta lääkityksestä
ja palasin psykiatrian pariin, nyt tosin toiselta puolelta katsoen.
Valmistuin vihdoin kymmenen vuotta ensimmäisen äänen kuulemisen jälkeen,
parhain arvosanoin mitä yliopisto
oli koskaan psykologiassa myöntänyt. Vuoden päästä
suoritin parhaan maisterintutkinnon.
Ei hassummin hullulta, vai mitä?
Itse asiassa yksi äänistä saneli vastaukset minulle
tentissä, mikä ehkä teknisesti ottaen lasketaan huijaukseksi.
(Naurua)
Rehellisesti sanottuna, joskus nautin äänien huomiosta.
Kuten Oscar Wilde on sanonut,
yksi asia on pahempi kuin olla puheenaihe; ettei ole puheenaihe.
Salakuuntelussa kehittyy myös hyväksi,
koska voi kuunnella kahta keskustelua yhtaikaa.
Ei se siis ole pelkästään huono asia.
Olin mielenterveystyössä,
puhuin konferensseissa, julkaisin
kirjan lukuja ja tieteellisiä artikkeleita,
ja vakuutin, ja vakuutan edelleen,
seuraavan asian merkityksellisyyttä:
psykiatrian tärkeä kysymys
ei ole "mitä vikaa sinussa on",
vaan "mitä sinulle tapahtui".
Ja kaiken aikaa kuuntelin ääniäni,
joiden kanssa olin vihdoin oppinut elämään rauhassa
ja jotka vuorostaan heijastelivat kasvavaa
myötätuntoa, hyväksyntää ja kunnioitusta itseäni kohtaan.
Muistan kaikkein liikuttavimman poikkeuksellisen hetken,
kun olin tukena nuorelle naiselle, jota äänet piinasivat,
ja tulin ensimmäistä kertaa täysin tietoiseksi siitä,
etten enää tuntenut itse samoin
vaan pystyin vihdoin auttamaan muita samassa tilanteessa olevia.
Olen ylpeä siitä, että olen mukana Intervoicessa, joka hallinnoi
International Hearing Voices Movementia [kansainvälinen äänienkuulemisliike].
Liikkeen syntyyn on vaikuttanut professori Marius Rommen
ja tohtori Sandra Escherin työ,
joka esittää äänten kuulemisen selviytymisstrategiana,
järkevänä reaktiona järjettömiin olosuhteisiin.
Äänet eivät ole skitsofrenian poikkeava oire, jota tulee sietää,
vaan monimutkainen, merkityksellinen kokemus,
jota tulee tutkia.
Yhdessä visioimme ja luomme yhteiskuntaa,
joka ymmärtää ja kunnioittaa äänten kuulemista,
tukee ääniä kuulevien ihmisten tarpeita
ja arvostaa heitä täysivaltaisina kansalaisina.
Tällainen yhteiskunta on mahdollinen
ja se on jo muodostumassa.
Chavezia mukaillen, kun yhteiskunnallinen muutos alkaa,
sitä ei voi kumota.
Ylpeyttä tuntevaa ihmistä ei voi nöyryyttää.
Ei voi sortaa ihmisiä,
jotka ovat lakanneet pelkäämästä.
Minulle Hearing Voices Movementin saavutukset ovat
muistutus siitä, että myötätunto, toveruus,
oikeudenmukaisuus ja kunnioitus ovat enemmän kuin sanoja;
ne ovat vakaumusta ja uskoa,
ja usko voi muuttaa maailmaa.
Kuluneen 20 vuoden aikana Hearing Voices Movement on
perustanut äänten kuulijoiden verkostoja
26 maahan viidessä maanosassa.
Verkostot tekevät työtä edistääkseen henkisesti kärsivien ihmisten
ihmisarvoa, solidaarisuutta ja voimaantumista,
luodakseen uuden toivoa herättävän kielen ja toimintamallin,
jonka keskiössä on järkkymätön usko
yksilön voimaan.
Kuten Peter Levine on sanonut, ihmiseläin
on ainutlaatuinen olento
jolle on suotu vaistomainen kyky parantaa
ja älyllinen mieli valjastamaan tämä sisäsyntyinen kyky.
Tästä näkökulmasta yhteiskunnan jäsenille
ei ole suurempaa kunniaa tai etuoikeutta
kuin mahdollistaa tämä parantumisprosessi toiselle,
olla todistamassa ja ojentaa käsi,
jakaa kärsimyksen taakka
ja pitää yllä toivoa parantumisesta.
Yhtä lailla vastoinkäymisistä ja kärsimyksistä
selvinneiden on muistettava, ettei elämämme ole ainiaan
määritelty meille tapahtuneiden vahingoittavien asioiden kautta.
Olemme ainutlaatuisia. Olemme korvaamattomia.
Sisäistä olemustamme ei voi koskaan todella hallita,
vääristää tai ottaa pois.
Valo ei koskaan sammu.
Eräs loistava lääkäri sanoi minulle kerran:
"Älä kerro minulle mitä muut ihmiset ovat kertoneet sinulle sinusta.
Kerro minulle itsestäsi."
Kiitos.
(Aplodeja)