Att skriva biografier är en konstig sak att göra.
Det är en resa in i det okända territoriet
som är någon annans liv,
en resa, ett utforskande som kan föra dig till platser
som du aldrig drömt om att åka till
och fortfarande knappt kan fatta att du besökt,
speciellt om du, liksom jag, är en agnostisk judinna
och det liv du har utforskat
är Muhammads.
För fem år sedan, till exempel,
så vaknade jag upp i dimmiga Seattle
till vad jag visste var en omöjlig fråga:
Vad var det som egentligen hände
en natt i öknen,
på andra sidan jorden, nästan halvvägs tillbaka i historien?
Vad var det som hände
under den natten år 610
då Muhammad fick den förste uppenbarelsen till Koranen
på ett berg precis utanför Mecka?
Detta är det grundläggande mystiska ögonblicket inom islam,
och som sådant, så klart,
går det emot empirisk analys.
Trots det kunde jag inte släppa frågan.
Jag var fullt medveten om att om någon så sekulariserad som jag
bara ställde frågan kunde det ses som
ren chutzpah.
(Skratt)
Och jag erkänner mig skyldig,
för allt utforskande, fysiskt eller intellektuellt,
är oundvikligen på något sätt en överträdelse,
att gå över gränser.
Vissa gränser är ändå större än andra.
Så om en människa möter det gudomliga,
som muslimer tror att Muhammad gjorde,
så handlar det för en rationalist inte om fakta
utan om önsketänkande,
och som alla andra så ser jag mig själv som rationell.
Det kan vara därför som när jag tittade på de tidigaste redogörelserna
vi har från den natten,
var det som slog mig ännu mer än det som hände
det som inte hände.
Muhammad flöt inte nerför berget
som om han gick i luften.
Han sprang inte ner skrikandes "Halleluja!"
och "Prisa Herren!"
Han utstrålade inte ljus och glädje.
Det kom inga änglakörer,
ingen musik från sfärerna, ingen upprymdhet, ingen extas,
ingen gyllene aura som omgav honom,
ingen känsla av en enväldig, förutsedd roll
som Guds budbärare.
Han gjorde ingen av dessa saker
som lätt kunde få det att se falskt ut,
och avskriva det hela som en from saga.
Utan det motsatta.
I hans egna ord
var han först övertygad om
att det som hänt inte kunde ha varit på riktigt.
Som bäst tänkte han att det måste ha varit en hallucination --
kanske ögonen eller öronen spelade honom ett spratt
eller så förrådde hans eget sinne honom.
Som värst, var han besatt --
och hade tillfångatagits av en ond jinn,
en ande som ville vilseleda honom,
till och med krama livet ur honom.
Han var faktiskt så säker på att han bara kunde vara majnun,
besatt av en jinn,
att när han fann sig själv fortfarande vid liv,
var hans första impuls att avsluta jobbet själv,
att hoppa från den hösta klippan
och fly från fasorna från hans upplevelse
genom att göra slut på alla upplevelser.
Så mannen som flydde nerför berget den natten
darrade inte av glädje
utan av stark, primitiv rädsla.
Han var inte överväldigad av övertygelse utan av tvivel.
Och den panikartade förvirringen,
det splittrande av allt som är bekant,
den skrämmande vetskapen om någonting
som är bortom människans förståelse,
kan bara kallas en hemsk skräck ["awe" på engelska]
Det här kan vara lite svårt att förstå
nu när vi använder ordet "awesome"
för att beskriva en ny app eller en viral video.
Med undantaget av kanske en stor jordbävning
så är vi skyddade från riktig skräck.
Vi stänger dörrarna och och hukar oss ner,
övertygade om att vi har kontroll,
eller åtminstone hoppas att vi har kontroll.
Vi gör vårt bästa för att ignorera det faktum att
vi inte alltid har det
och att inte allting kan förklaras.
Vare sig du är rationell eller tror på det mystiska,
vare sig du tror att de ord Muhammad hörde den natten
kom inifrån honom eller utifrån
så är det uppenbart att han upplevde dem
och att han gjorde det med en sådan kraft som splittrade
hans självuppfattning och syn på världen
och förändrade denna ananars ödmjuke man
till en radikal förespråkare för social och ekonomisk rättvisa.
Rädsla var den enda vettiga reaktionen,
den enda mänskliga reaktionen.
Alltför mänsklig för vissa,
såsom konservativa muslimska teologer som håller fast vid att
redogörelsen för hans självmordstankar
inte ens borde nämnas trots att
det står om det i de tidigaste islamska biografierna.
De insisterar på att han aldrig tvivlade
ett enda ögonblick och ännu mindre att han var förtvivlad.
De kräver perfektion och vägrar tolerera
mänskliga brister.
Men vad är egentligen bristfälligt med tvivel?
När jag läste de tidiga redogörelserna insåg jag att det var
just Muhammads tvivel som gjorde honom verklig för mig,
som lät mig se honom i sin helhet,
som skänkte honom verklighetens integritet.
Och ju mer jag tänkte på det,
ju mer förstod jag att han tvivlade,
för tvivel är nödvändig för tron.
Om det till en början verkar som en konstig idé
tänk på att tvivel, som Graham Greene en gång sade,
är kärnpunkten.
Utplåna allt tvivel och det som finns kvar är inte tro,
utan absolut, hjärtlös övertygelse.
Du är säker på att du vet Sanningen --
oundvikligen framställd med underförstått stort S --
och denna säkerhet blir snabbt
till dogmatism och rättfärdighet
med vilket jag menar demonstrativ, förmäten stolthet
över att ha så väldigt rätt,
kort sagt, fundamentalismens arrogans.
Det måste vara en av historiens flertalet ironier
att muslimska fundamentalisters favoritsvordom
är den samma som en gång användes av kristna fundamentalister
kända som korsfarare:
"infidel" från det latinska ordet för "trolös".
Dubbelt ironiskt i det här fallet eftersom deras absolutism
faktiskt är motsatsen till tro.
Därför är de trolösa.
Liksom fundamentalister från alla religiösa inriktningar
har de inga frågor, bara svar.
De fann det perfekta motgiftet mot tänkande
och den idealiska tillflykten undan de hårda krav som riktig tro ställer.
De behöver inte kämpa för det såsom Jakob
som brottades hela natten med ängeln,
eller som Jesus under sina 40 dagar och nätter i vildmarken,
eller som Muhammad, inte bara den natten på berget,
men under hela hans tid som profet,
med Koranen som hela tiden uppmanade honom att inte förtvivla
och fördömde dem som högljutt tillkännagav
att de visste allt som finns att veta
och att de och bara de har rätt.
Trots det har vi, den fortfarande för tysta majoriteten
överlåtit den offentliga sfären till denna extremistiska minoritet.
Vi har överlåtit judendomen
till våldsamma messianska Västbanken-bosättare,
kristendomen till homofobiska hycklare
och trångsynta kvinnohatare,
islam till självmordsbombare.
Och vi kan inte se att
även om de säger att de är kristna,
judar eller muslimer
så är militanta extremister ingendera.
De tillhör sin egen sekt, blodsbröder
som har andra människors blod på sig.
Det är inte tro.
De är fanatiska och vi måste sluta att blanda ihop dem.
Vi måste inse att riktig tro inte har några enkla svar.
Den är svår och envis.
Den innefattar en pågående kamp,
ett konstant ifrågasättande av vad vi tror vi vet,
en brottningsmatch med problem och idéer.
Den går hand i hand med tvivel
i en ändlös konversation med den
och ibland i medvetet trots mot den.
Och detta medvetna trots är anledningen till att jag, som en agnostiker,
ändå kan tro.
Jag tror till exempel att fred i Mellanöstern
är möjlig trots de ständiga bevisen
om motsatsen.
Jag är inte övertygad om det.
Jag kan knappast säga att jag tror det.
Jag kan bara ha tro på det,
förbinda mig vid den idén
och jag gör det just för att jag frestas
att ge upp
och dra mig tillbaka i tystnad.
För förtvivlan är självuppfyllande.
Om vi säger att något är omöjligt
beter vi oss som om det vore det.
Och jag vägrar att leva så.
Det gör de flesta av oss faktiskt
vare sig vi är ateister eller en troende
eller någonstans i mellan eller utanför, för den delen,
vad som driver oss är att trots våra tvivel
och till och med på grund av våra tvivel
så avfärdar vi nihlistisk förtvivlan.
Vi insisterar på tro på framtiden
och på varandra.
Du kan kalla det naivt, om du vill.
Du kan kalla det omöjligt idealistiskt om du måste.
Men en sak är säker:
Du kan kalla det mänskligt.
Kunde Muhammad ha ändrat sin värld så radikalt
utan en sådan tro, utan att vägra
att låta den arroganta, intoleranta säkerheten vinna?
Jag tror inte det.
Efter att följt honom som en skribent
under de senaste 5 åren kan jag inte tänka mig
att han skulle vara något annat än ytterst förargad
över de militanta fundamentalisterna som påstår att de talar
och agerar i hans namn i Mellanöstern och övriga platser idag.
Han skulle bli förfärad över förtrycket av halva befolkningen
på grund av deras kön.
Han skulle bli uppriven över sekterismens bittra splittring.
Han skulle ha sett terrorism för vad det är,
inte bara kriminellt utan ett motbjudande missbruk
av allt han trodde på och kämpade för.
Han skulle säga det som stå skrivet i Koranen: Den som tar ett liv
tar livet av hela mänskligheten.
Den som räddar ett liv räddar livet på hela mänskligheten.
Och han skulle ha lagt all sin kraft på
den svåra och taggiga processen att skapa fred.
Tack.
(Applåder)
Tack. (Applåder)