Érdekes dolog az életrajzírás.
Egy utazás valaki más életének
ismeretlen területeire,
egy utazás, egy felfedezés, amely olyan helyekre visz,
melyekről nem is álmodtál,
és nehéz elhinni, hogy jártál ott,
főleg, ha egy agnosztikus zsidó vagy, mint én,
és az élet, amit vizsgálsz
az Mohamedé.
Öt éve például
Seattle-ben, minden reggeli ébredéskor
ez a lehetetlen kérdés motoszkált a fejemben:
Mi is történt valójában
azon a sivatagi éjjelen,
egy fél világgal és történelemmel arrébb?
Mi történt
azon az éjjelen, 610-ben,
amikor Mohamed a Korán első kinyilatkoztatását kapta
egy Mekkához közeli hegyen?
Ez az iszlám legjelentősebb misztikus pillanata,
és mint olyan, természetesen
lehetetlen tapasztalati úton elemezni.
De a kérdés mégsem hagyott nyugodni.
Tudtam, hogy egy olyan vallásos embernek, mint jómagam,
még ilyet kérdezni is
maga a chutzpah.
(Nevetés)
Én pedig beismerem bűnömet,
hiszen minden felfedezés, fizikai vagy szellemi,
egy bizonyos értelemben bűn,
a határok átlépésének bűne.
Mégis, néhány határ szélesebb mint a többi.
Tehát amikor az emberi találkozik az istenivel,
ahogy a muszlimok hite szerint Mohamed tette,
a racionalista számára ez nem ténykérdés,
hanem ábrándos fikció,
és én, mint mindenki, szeretem magam racionálisnak hinni.
Ezért amikor átnéztem a legkorábbi adatokat
arról az éjszakáról,
ami a történteknél is jobban meglepett,
az az volt, ami nem történt meg.
Mohamed nem lebegve suhant le a hegyen,
mintha a levegőben lépkedne.
Nem ordibálta a ,,Hallelujah!''-t,
és az ,,Áldott az Úr!"-at a lejövetelekor.
Nem sugározott magából fényt és boldogságot.
Nem volt körülötte angyalkórus,
égi zene, pátosz, eksztázis,
nem öleli őt körül arany aura,
semmi jele annak, hogy Isten által elrendelt
hírnök lenne.
Vagyis, semmi olyan nem történik,
ami miatt félrevezetőnek
vagy álszent tanmesének kéne elkönyvelni a történetet.
Épp ellenkezőleg.
Először ő maga is
meg volt győződve arról,
hogy ami történt nem lehet valóságos.
Jobb esetben azt gondolta, hogy egy hallucináció volt --
lehet, hogy a szeme vagy a füle káprázott,
vagy a saját elméje játszadozik vele.
Rosszabb esetben pedig azt, hogy megszállottság --
hogy beleszállt egy gonosz dzsinn,
egy szellem, amely megtéveszti
és kipréseli belőle az életet.
Annyira biztos volt benne, hogy ő egy majnun (őrült),
akit megszállt egy dzsinn,
hogy amikor rájött, hogy még mindig életben van,
az első elhatározása az volt, hogy saját maga fejezi be a dolgot,
leugrik a legmagasabb szikláról,
és megmenekül a terrortól, amin keresztül ment,
azáltal, hogy véget vet mindennek.
Szóval az az ember, aki azon az éjjel lerepült a hegyről,
nem az örömtől remegett,
hanem valami erőteljes, ősi félelemtől.
Nem a hit, hanem a kétség hatalmasodott el rajta.
És az elveszettség riasztó érzését,
az ismert dolgoktól való elszakadást,
azt a félelmetes tudatot, hogy van valami,
ami meghaladja az emberi felfogóképességet,
csakis valami iszonyatos félelemnek lehetne nevezni.
Ez lehet kissé nehezen felfogható
most, hogy az ,,awesome'' szót
az új alkalmazások és vírusfilmek minősítésére használjuk.
Az óriás földrengésektől eltekintve,
védettek vagyunk az igazi félelemmel szemben.
Bezárjuk az ajtókat és megnyugszunk,
mert meggyőződésünk, hogy kézben tartjuk a dolgokat,
vagy legalábbis reméljük.
Minden erőnkkel megpróbáljuk figyelmen kívül hagyni a tényt,
hogy nem mindig van ez így,
és hogy nem lehet mindent megmagyarázni.
Akár racionalista, akár misztikus vagy,
akár úgy gondolod, hogy azon az éjjelen Mohamed szavai
az ő belső hangjai voltak vagy kívülről jöttek,
kétségtelen hogy átélte ezeket,
és ezt egy olyan energia által vitte végbe, ami elszakíthatná
identitásától és világától,
és átalakíthatna egy egyébként szerény férfit
a szociális és gazdasági igazságosság egy radikális szószólójává.
A félelem volt az egyetlen normális válasz,
az egyetlen emberi válasz.
Túlságosan emberi,
néhány konzervatív muszlim teológus számára, akik szerint
az öngyilkossági szándékához kapcsolódó információt
el kellene hallgatni, annak ellenére,
hogy már a legrégibb iszlám életrajzokban is megemlítik.
Kitartanak amellett, hogy egy pillanatig
sem esett kétségbe.
Tökéletességet követelvén, nem tolerálják
az emberi tökéletlenséget.
Na de, pontosan miért is tökéletlenség kételkedni?
Azokat a régi beszámolókat olvasván rájöttem,
hogy éppen Mohamed kételye volt az, ami az én szememben életre keltette őt,
ami lehetővé tette számomra, hogy teljes egészében lássam őt,
a valóság integritását kölcsönözvén neki.
És minél többet gondolkodtam róla,
annál több értelmet nyert az, hogy kételkedett,
mert a hithez elengedhetetlen a kétely.
Ha ez elsőre hajmeresztő gondolatnak tűnik,
gondolkozzanak el Graham Greene gondolatán, miszerint
a kétely a dolgok veleje.
Töröljék csak el az összes kételyt, és ami maradni fog az nem a hit lesz,
hanem a puszta, lélektelen bizonyosság.
Biztos vagy benne, hogy birtokában vagy az Igazságnak --
ami kétségtelenül a nagybetűs Igazság --
és ez a bizonyosság rohamosan alakul át
dogmatizmussá és erkölcsösködéssé,
vagyis a bizonygató, fennhéjázó gőg érzésévé,
amiért úgy tűnik, mindig igazad van,
röviden, a fundamentalizmus arroganciájává.
Biztosan az is egy a történelem iróniái közül,
hogy a fundamentalista muszlimok kedvenc szitokszava
ugyanaz, amit régen a keresztény fundamentalisták,
vagyis a keresztes lovagok használtak:
a latinból eredő "infidel" , "faithless" helyett.
Ebben az esetben duplán ironikus, mert az abszolutizmusuk
tulajdonképpen az ellentéte a hitnek.
Valójában ők a hitetlenek.
Akár a különböző vallások fundamentalistáinak,
nincsenek kérdéseik, csak válaszaik.
Rátaláltak a gondolkodás tökéletes ellenszerére,
és az igazi hit kemény követelményei előli ideális menedékre.
Nem kell küzdeniük érte, mint Jákobnak,
aki egy egész éjszakán át harcolt az angyallal,
vagy mint Jézusnak, a pusztában töltött 40 nap alatt,
vagy mint Mohamednek, akit folyamatosan, nem csak azon az éjszakán a hegyen,
hanem több éven keresztül mint prófétát,
arra buzdított a Korán, hogy ne veszítse el a fejét,
és hogy nyíltan elítélje azokat,
akik azt hiszik mindent tudnak,
és egyes-egyedül nekik van igazuk.
Ennek ellenére mi, vagyis a tömeg jelentős, és mégis tétlen része,
átengedtük a színteret ezeknek a kisebbségben lévő szélsőségeseknek.
Megengedtük, hogy a Jordán nyugati partról való
erőszakos messiáskodók hirdessék a zsidó vallást,
a kereszténységet képmutató homofóbok
és bigott nőgyűlölők,
az iszlámot pedig öngyilkos merénylők.
És engedtük magunkat elvakítani azzal a ténnyel szemben, hogy
mindegy, hogy keresztényeknek,
zsidóknak vagy muzulmánoknak vallják magukat,
a felsoroltak egyike sem lehet szélsőséges militáns.
Mindegyik önmagában egy kultusz, más emberek vérével átítatott
vértestvér.
Ez nem hit.
Ez fanatizmus, és meg kéne tanulnunk nem összekeverni a kettőt egymással.
Rá kell jönnünk, hogy az igazi hitnél nem léteznek egyszerű válaszok.
Bonyolult és konok.
A folyamatos küzdelemről,
az ismertnek hitt dolgok megkérdőjelezéséről,
vitákkal és eszmékkel való harcról szól.
Kéz a kézben jár a kétséggel,
egy végeláthatatlan beszélgetésbe bonyolódva vele,
és néha pedig tudatos ellenállásba.
És nekem, mint agnosztikusnak, emiatt a tudatos ellenállás miatt
van még mindig hitem.
Például bízok benne, hogy Közel-Keleten lehet még béke
annak ellenére, hogy egyre több dolog bizonyítja
az ellenkezőjét.
Nem vagyok meggyőződve erről.
Aligha mondhatom, hogy hiszek benne.
Csak bízhatok benne,
úgymond elkötelezhetem magam egy gondolat mellett,
és így is teszek a kísértés miatt, ami arra késztet,
hogy feladjam,
és csendben visszavonuljak.
Mert a kétségbeesés önbeteljesítés.
Amikor valamit lehetetlennek hiszünk,
egyben úgy viselkedünk, hogy a végén tényleg azzá is válik.
És én nem akarok így élni.
Valójában a legtöbben így gondolkodunk,
attól függetlenül, hogy ateisták vagyunk, vagy istenhívők,
esetleg a kettő között valahol, vagy valami teljesen mások,
a kételyeink ellenére,
vagy lehet, hogy éppen kételyeink késztetése miatt,
mindegyikünk a nihilista kétségbeesés ellen van.
Ragaszkodunk a jövőben
és az egymásban való hitünkhöz.
Nyugodtan nevezhetik ezt naivitásnak.
Vagy akár lehetetlenül idealisztikusnak.
Viszont az biztos,
hogy nevezhetik emberinek.
Egy ilyen hit nélkül, a konok bizonyosság arroganciájának
elutasítása nélkül, vajon Mohamed képes lett volna
annyira radikálisan megváltoztatni a világot amiben élt?
Szerintem nem.
Én, aki az elmúlt öt évben nyomon követtem az életét mint író,
úgy gondolom, hogy azok a militáns fundamentalisták, akik ma
a Közel Keleten és más helyeken Mohamed nevében beszélnek és cselekednek,
felháborodáson kívül
más érzést nem tudnának kiváltani Mohamedből.
Felháborítaná a népesség felének
nemi okokból való elnyomása.
Szíve darabokra törne a szekták meghasonulása láttán.
Felhívná a figyelmet a terrorizmus igazi mivoltára,
avagy mindannak amiben hitt és amiért küzdött
nem csak büntetendő, hanem egyben obszcén megcsúfolására.
A Koránhoz hasonlóan azt mondaná: Egy élet kioltása annyi, mint
az emberiség összes életének megsemmisítése.
Ha valaki megment egy életet, az emberiség összes életét menti meg.
És teljesen a béketeremtés
bonyolult feladatának szentelné magát.
Köszönöm.
(Taps)
Köszönöm. (Taps)