במשך רוב השנה, מפרץ מקסיקו שוקק חיים ימיים,
מסרטנים זעירים ללוויתנים עצומים.
אבל בכל קיץ מכה אסון.
סביב חודש מאי, חיות מתחילות לברוח מהאזור.
ובמהרה, יצורים שלא שוחים או לא שוחים מספיק מהר
נחנקים ומתים בהמוניהם.
מסוף האביב ועד תחילת הסתיו,
אלפי קילומטרים רבועים לאורך החוף הופכים לאזור ימי מת --
שאינו מסוגל לתמוך ברוב צורות החיים הימיות.
הקללה השנתית המוזרה הזו אינה יחודית;
אזורים מתים כמו זה נוצרו מסביב לעולם.
אבל כדי לחקור מה יוצר את התנאים הקטלניים האלה,
צריך קודם להבין איך פועלות סביבות מחיה בריאות.
בכל גוף מים שמקבל מספיק אור שמש,
משגשגים אורגניזמים דמויי צמחים כמו אצות וכחוליות.
ענני אצות מקשטים את פני המים העמוקים,
ובאזורים רדודים יותר, אצות גדולות ועשב ים מכסים את האדמה.
האורגניזמים האלה מהווים את הבסיס לשרשראות המזון המקומיות,
והפוטוסינטזה שלהם מספקת את החמצן הדרוש להישרדות החיות הימיות.
מעבר לאור שמש ופחמן דו חמצני,
גדילת אצות תלויה גם בחומרים מזינים כמו זרחן וחנקן.
בדרך כלל, הם נמצאים בכמות קטנה,
אבל לפעמים קו פרשת המים באיזור מציף את מימי החוף בחומרים הללו.
לדוגמה, סערה גדולה יכולה לשטוף משקעים עשירים בחומרים מזינים
מהיער לתוך אגם.
המשאבים הנוספים האלה מובילים לצמיחת אצות עצומה
הנקראת אֶטְרוֹפיקַצְיָה.
אבל היא אינה מספקת יותר אוכל וחמצן,
אלא גורמת לתוצאות קטלניות.
כשיותר אצות גדלות על פני השטח, הן חוסמות לצמחים בקרקעית את אור השמש.
הצמחים חסוכי האור מתים ונרקבים
בתהליך שמחסל את מעט החמצן הקיים.
במשך הזמן, זה יכול להוריד את תכולת החמצן
לפחות מ-2 מיליגרם של חמצן לליטר,
מה שיוצר אזור מת שאינו ראוי למחיה.
יש גופי מים נדירים שמסתמכים על אֶטְרוֹפיקַצְיָה טבעית.
אזורים כמו מפרץ בנגל מלאים בקרקעית ביצורים ימיים
שהתאימו את עצמם לתנאים של חמצן דליל.
אבל הפעילות האנושית הפכה את האֶטְרוֹפיקַצְיָה למאורע רגיל ונפוץ.
פסולת עשירה בחומרים מזינים ממערכות הביוב שלנו ותהליכים תעשייתיים
מגיעה לעיתים קרובות לאגמים, שפכים וחופים.
ומפרץ מקסיקו הוא אחד מאזורי השפיכה הגדולים בכדור הארץ
לסוג אחד של מזהם: דשן.
החקלאות האמריקאית מסתמכת מאוד
על דשני פוספטים וחנקן.
31 מדינות, כולל המדינות החקלאיות המובילות בארה"ב,
מחוברות לאגן נהר המיסיסיפי,
וכל מי הנֶגֶר שלהן מתנקזים למפרץ מקסיקו.
חקלאים משתמשים ברוב הדשן באביב, בעונת השתילה,
אז הצפת החומרים המזינים מתרחשת מעט לאחר מכן.
במפרץ,
אצות נרקבות שוקעות לרצועה של מים מלוחים קרים ליד קרקעית הים.
מאחר והמים הדחוסים הנמוכים האלה לא מתערבבים עם המים המתוקים החמימים מעליהם,
זה יכול לקחת ארבעה חודשים עד שהסערות הטרופיות
יחזירו באופן מלא מים מחומצנים למפרץ.
העלות של האזורים המתים האלה לתעשיות המזון הימי ולתיירות
יכולה להגיע עד 82 מיליון דולר בשנה,
והעלות הזאת רק תיגבר כשהאזורים המתים יגדלו.
בממוצע האזור המת במפרץ הוא בגודל של 15,000 קמ"ר,
אבל ב-2019 הוא גדל ליותר מ-22,000 קמ"ר --
בערך בגודל של ניו ג'רזי.
הפעילות האנושית אחראית באופן דומה לגדילה של אזורים מתים מסביב לעולם.
אז מה אפשר לעשות?
בטווח הקצר, מדינות יכולות להציב מגבלות קשוחות יותר על נגר תעשייתי,
ולאסור על השלכת ביוב לא מטופל למי האוקיינוס.
בחוות, אפשר לשתול אזורי חיץ
שמורכבים מעצים ושיחים שיספגו את מי הנֶגֶר.
עם זאת, פתרונות לטווח ארוך ידרשו שינויים רדיקליים בדרך בה אנחנו מגדלים מזון.
כיום, חוואים מקבלים תמריצים
על שימוש בשיטות שפוגעות בבריאות הקרקע
ומסתמכות מאוד על דשנים עשירים בחנקן.
אבל הצורך בכימיקלים האלה יקטן
אם נשחזר את החומרים המזינים הטבעיים של הקרקע
על ידי שתילת יבולים מגוונים שמטפלים בשחיקת הקרקע ובפריונה.
יש לקוות שנוכל לעשות את השינויים הבסיסיים האלה במהרה.
כי אם לא,
עתידן של המערכות הימיות מוטל בסכנה.