Amikor még csak kislány voltam, megkérdeztem anyám
"Milyen leszek? Csinos leszek?
Csinos leszek? Csinos leszek?!"
Mi jön ezután?
Ja igen, "gazdag leszek?"
Ami majdnem csinos, attól függően, hogy hol vásárolsz.
És a csinosság kérdése a fogantatástól megfertőz,
vért és lélegzetet küldve a sejtekbe.
A szó anyáink szívéről csügg
az aggodalom harsány reflektorfényében.
"Leszek kívánatos? Érdemes? Csinos?"
De a pubertás egy vidámparki görbetükör hármasával hagyott:
sci-fi szögekben álló fogak, görbe orr,
arcom hosszú, mint egy lóé, és himlőhelyes,
ahol a hormonok ujjukkal festettek.
Szegény anyám:
"Hogy történhetett ez?
Porcelán bőröd lesz, amint el tudunk menni egy bőrgyógyászhoz.
Szoptad a hüvelykujjad.
Azért néznek ki így a fogaid!
Arcon talált egy frizbi hat éves korodban.
Anélkül az orrod rendben lett volna!
Ne aggódj. Mindet kijavíttatjuk!"
mondta ő, megragadva az arcom,
eltekerve ebbe, majd abba az irányba,
mintha egy káposzta lennék, amit esetleg megvenne.
De ez nem róla szól.
Nem az ő hibája.
Őt is arra nevelték, hogy elhigyje
hogy a legértékesebb dolog, amit esetlen kicsi lányára hagyhat,
az egy eladható külső.
Tizenhat éves koromra kenőcsökkel, gyógyszerekkel, peroxidokkal pácoltak.
Fogaim acél ágakba zárva.
Egy kórházi ágyban feküdve, az arcom gézzel borítva,
hogy kipárnázza a vadonatúj orrot, amit a sebész faragott.
A hasam tele a liter vérrel, amit az altatás közben lenyeltem,
és a zsigereim minden görcsös csavarodása,
mintha a testem belülről kifelé sikoltaná nekem:
"Mit engedtél tenni magaddal!"
Közben ez a soha véget nem érő refrén búg és búg,
mint az infúziós tű, ami folyékony szépséget csöpögtet a vérembe:
"Csinos leszek? Csinos leszek?"
Mint az anyám, aki kibontja a csomagolást,
hogy felfedje a lány-csokrot, amit tízezer dolláron vett magának?
Csinos?
Csinos.
És most már tíz éve, hogy nem láttam a saját arcom.
Tíz éve, hogy nem láttam a saját arcom, de ez nem rólam szól.
Ez arról az öncsonkító cirkuszról szól, amibe bohócokként festettük magunkat.
Nőkről, akik végigjárnak harminc üzletet, hat bevásárlóközpontban,
hogy megtalálják a megfelelő koktélruhát, de akiknek fogalma sincs,
hogy hol találjanak kiteljesülést, vagy hogyan hordjanak örömet,
egy bevásárlószatyorhoz láncolva bolyonganak át az életen,
ama két csinos szótag zsarnoksága alatt.
Férfiakról, akik bárszékeken tespednek,
siváran gyakorolva a csábítást,
és mindenkiről, akik hazasodródtok ma éjjel,
csüggedten, mert nem elég vadidegen talált megfelelően baszhatónak.
Ez... ez a saját majdani lányomról szól.
Amikor odajössz hozzám,
máris önbizalomhiánytól marva, könyörögve,
"Anya, csinos leszek? Csinos leszek?"
Letörlöm a kérdést a szádról, mint olcsó rúzst, és azt válaszolom:
"Nem!"
A csinos szó méltatlan mindarra, ami leszel,
és nem tűröm, hogy egyetlen gyermekem is öt betűben legyen összefoglalva.
Nagyon intelligens leszel,
nagyon kreatív, nagyon bámulatos.
De sosem leszel
pusztán "csinos".