Úgy nőttem fel,
hogy betegesen félénknek voltam elkönyvelve,
és hasonlóan kb. 20 másik emberhez
itt a teremben,
dadogós voltam.
Vannak olyan bátrak, hogy felemelik a kezüket?
És ez nyomot hagy bennünk. Ennek nyoma marad,
mert amikor így kezelnek minket,
néha láthatatlannak érezzük magunkat,
vagy hogy átnéznek rajtunk, vagy félreértenek bennünket.
Ahogy elkezdtem figyelni az embereket,
szinte csak ezt csináltam,
észrevettem, hogy néhány ember
valóban figyelmet és elismerést akart.
Emlékszem, fiatal voltam akkoriban.
Hogy mit tettek?
Amit néha túl gyakran még most is csinálunk.
Magunkról beszélünk.
De vannak más emberek is, akiket megfigyeltem,
akikben megvolt az, amit én kölcsönösségi szemléletnek hívtam.
Minden helyzetben megtalálták a módját annak, hogy magukról beszéljenek,
és megalkották a "mi" gondolatot.
A világ újratervezésére az az én ötletem,
hogy lássuk azt, hogy mindannyian
nagyobb lehetőség-teremtők vagyunk másokkal és másokért.
Nincs nekünk annál nagyobb lehetőség
vagy cselekvésre buzdítás most,
mint hogy lehetőség-teremtőkké váljunk,
akik gyakrabban használják együtt a tehetségüket
egy nagyobb és jobb célért,
és olyan dolgokat valósítanak meg, amiket nem tudtunk volna egyedül.
Erről szeretnék beszélni önöknek,
mert az adásnál is fontosabb,
az adásnál is fontosabb
a képességünk, hogy valami okosabbat csináljunk
együtt a nagyobb jóért,
ami mindegyikünket felemel
és nagyobbá tesz.
Ezért vagyok most itt.
De még valamit szeretnék kiemelni:
Önök közül mindenki
jobb mindenki másnál valamiben.
Ez ellentmond annak a közhiedelemnek,
miszerint ha te vagy a legokosabb ember a teremben,
akkor rossz teremben vagy.
(Nevetés)
Engedjék meg, hogy meséljek
a hollywoodi partiról, ahova évekkel ezelőtt mentem,
és találkoztam ezzel a feltörekvő színésznővel,
akivel hamar elkezdtünk beszélgetni valamiről,
amiért mindketten lelkesedtünk: köztéri művészetről.
Az ő meggyőződése szerint
Los Angeles minden új épületében
jelen kéne legyen a köztéri művészet.
Ezt rendeletbe akarta foglaltatni,
és szenvedélyesen elkezdett -
ki van itt Chicagóból? -
szenvedélyesen elkezdett beszélni
ezekről a bab formájú visszatükröző szobrokról
a Millennium Parkban,
hogy az emberek odasétálnának,
mosolyognának a visszatükröződésében,
pózolnának, mutogatnák,
selfie-ket csinálnának vele,
és nevetnének.
Ahogy erről beszélt, eszembe jutott egy ötlet.
Azt mondtam: "Ismerek valakit, akivel találkoznod kell.
San Quentin börtönéből szabadul néhány héten belül" -
(Nevetés) -
"és hozzád hasonlóan szenvedélyesen vallja,
hogy a művészetnek elő kell mozdítania az emberi kapcsolatokat.
Öt évig elvonultan élt.
Azért találkoztam vele, mert beszédet tartottam San Quentinben,
és ő világosan beszél
és kellemes a szemnek, mert izmos.
Volt egy edzésprogramja, amit minden nap csinált.
(Nevetés)
Azt hiszem, ennél a pontnál felfigyelt.
Azt mondtam: "Váratlan szövetséges lenne."
És nem csak ő. Ott van James,
aki építész és egyetemi tanár, és imádja a területkészítést,
és az a területkészítés, tudják,
vannak azok a kis mini plázák és azok a városi sétányok,
amik illusztrációkkal tarkítottak,
ahol az emberek rajzolnak, odajönnek és néha beszélgetnek.
Azt gondolom, jó szövetségesek lehetnek.
Valóban azok voltak.
Találkoztak és felkészültek.
Beszéltek a Los Angeles-i Városi Tanács előtt.
A tanács tagjai nem csak elfogadták a rendeletet,
a tanács fele lejött, és kérték, hogy fényképet csinálhassanak velük.
Megdöbbentőek voltak, lenyűgözőek és hitelesek.
Ez nem megvásárolható.
Arra kérem önöket, hogy fontolják meg,
milyen lehetőség-teremtőkké tudunk mi válni,
mert több a gazdagságnál
vagy a jól csengő címeknél,
vagy a kapcsolati hálónál a képességünk, hogy összekapcsoljuk
jobbik oldalunkat és kihozzuk belőle a legjobbat.
Nem mondom, hogy ez könnyű,
és biztosan önök közül sokan rossz irányba indultak el,
hogy kivel kerülnének kapcsolatba,
de azt szeretném javasolni,
hogy ez egy lehetőség.
Elkezdtem gondolkodni róla,
amikor még riporter voltam a Wall Street Journal-nél,
és Európában trendekről kellett tudósítanom,
trendeket, amik felülmúlták az üzletet,
vagy politikát vagy életmódot.
Szóval kapcsolatokat kellett gyűjtenem
a magamétól teljesen eltérő világokban,
mert máshogy nem tudtam felfedezni a trendeket.
És harmadszor, meg kellett írnom a történetet úgy,
mintha az olvasó bőrébe bújnék,
hogy láthassák, hogy ezek a trendek hogyan befolyásolják az ő életüket.
Ezt csinálják a lehetőség-teremtők.
És itt van egy különös dolog:
egyre több amerikaival ellentétben,
akik olyan emberekkel dolgoznak, élnek és játszanak,
akik pont olyanok, mint ők,
mert akkor merevvé és szélsőségessé válunk,
de a lehetőség-teremtők aktívan keresik a helyzeteket
tőlük különböző emberekkel.
Kapcsolatokat építenek,
és mivel ezt teszik,
megbízható kapcsolataik vannak,
ahol ki tudják alakítani a megfelelő csapatot
toborozni őket, hogy egy-egy problémát jobban és gyorsabban megoldjanak
és megragadjanak több lehetőséget.
Nem sértődnek meg a különbségeken,
hanem elkápráztatják őket,
és ez egy hatalmas szemléletváltás,
amikor egyszer megérzed, sokkal többször akarod érezni.
A világ értünk kiált, hogy legyen egy kollektív gondolkodásmódunk,
és ebben hiszek.
Ez különösen fontos most.
Miért fontos éppen most?
Mert olyan dolgok hozhatók létre, mint a drónok,
drogok és adatgyűjtés,
és több emberrel hozhatók létre,
és olcsóbban, jótékony célokért,
és akkor, ahogy minden nap hallhatjuk a hírekben,
ezek használhatók veszélyes célokra is.
Értünk kiált, mindannyiunkért,
egy magasztosabb célért.
De itt van a hab a tortán:
Ez nem csak az első lehetőség,
amit valaki mással csinálsz,
hanem ami valószínűleg a legnagyobb,
mint intézmény és mint egyén.
Miután megvolt ez a lehetőséged,
és megbíztok egymásban.
Ezek a váratlan dolgok,
amikből később létrehozhatsz
olyan dolgokat, amik megjósolhatatlanok.
Például, Marty a férje a színésznőnek, akit említettem,
és nézte őket gyakorlás közben,
elkezdett beszélgetni Wally-val,
a büntetett előéletű barátommal,
a kialakított edzéséről.
És ő arra gondolt,
van néhány teniszpályám.
Ez a pasi tudná tanítani.
Sok ott dolgozó ember tagja a pályáimnak.
Gyakran utaznak.
Tudnának gyakorolni a hotelszobájukban
minden felszerelés nélkül.
Így vették fel Wally-t.
Sőt évekkel később
még mindig teniszt tanított.
Évekkel később pedig
tanította a teniszoktatókat.
Azt javaslom, hogy amikor hasonló érdeklődési körű
emberekkel találkozunk,
akkor hozzászokunk, hogy váratlan
dolgok fognak történni a jövőben,
és azt hiszem, ez az, amit keresünk.
Nyitottak vagyunk ezekre a lehetőségekre,
és ebben a szobában a technológia kulcsszereplői vannak,
a kulcsszereplők, akik egyedülállóan képesek ezt tenni,
hogy rendszereket és projekteket vigyenek véghez közösen.
Erre kérem én önöket.
Emlékezzenek a lehetőség-teremtők három jellemzőjére.
A lehetőség-teremtők folyamatosan élesítik a legnagyobb erősségeiket,
és mintakeresőkké válnak.
A magukétól különböző világokba kapcsolódnak be,
ezért megbíznak bennük, és látják azokat a mintákat,
kommunikálnak, hogy kapcsolatot teremtsenek
a közös érdeklődési pontok körük.
Szóval amit önöktől kérek,
hogy a világ éhes.
Igazán hiszek abban saját tapasztalataim alapján,
hogy a világ éhes arra,
hogy lehetőség-teremtőkként összefogjunk,
és felülmúljuk azokat a magatartásokat,
ahogy önök közül már sokan teszik -
első kézből tudom -
és újragondoljuk a világot,
ahol a tehetségünket a legjobban használjuk együtt
gyakrabban, hogy nagyobb dolgokat valósítsunk meg együtt,
mint amikre egyedül képesek lennénk.
Csak emlékezzenek arra,
ahogy Dave Liniger egyszer mondta,
"Nem lehetsz sikeres,
ha a piknikre csak egy villával jössz."
(Nevetés)
Nagyon szépen köszönöm.
Köszönöm. (Taps)